Дата документу 16.12.2025 Справа № 333/4312/25

Запорізький апеляційний суд

 
Єдиний унікальний № 333/4312/25                 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/1959/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
Провадження № 22-ц/807/1959/25-2

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року   м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючої: Кочеткової І.В.,
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.,
секретар: Пантюх Ю.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Середа Андрій Анатолійович, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2025 року, та
за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України у Запорізькій області на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.  
Позов обґрунтовано тим, що 31.10.2016 його було затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку ст. 208 КПК України. 
01.11.2016 року прокурором відділу прокуратури Запорізької області йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. 
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя 03.11.2016 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, також за клопотанням прокурора позивача ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя відсторонено від посади. 
27.02.2017 направлений обвинувальний акт до Комунарського районного суду м. Запоріжжя для розгляду кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №42016080000000297 за обвинуваченням позивача за ч.2 ст.186 КК України. 
27.02.2018 у Комунарським районним судом м. Запоріжжя позивача виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. 
19.06.2019 колегією суддів Запорізького апеляційного суду цей вирок залишений без змін в частині виправдання позивача. Перша судова палата Касаційного кримінального суду ухвалу Запорізького апеляційного суду 12.05.2020 залишила без змін. 
Позивач зазначає, що він перебував під дією кримінальних процесуальних норм та обтяжень, пов`язаних з притягненням його до кримінальної відповідальності впродовж 2 років 5 місяців та 20 днів. Внаслідок незаконних дій працівників прокуратури позивачеві були завдані страждання у вигляді душевних переживань та мук, постійного нервування, сорому, приниженості, погіршення відносин з оточуючими, перед якими він мав виправдовуватись, що він не злочинець. Через тривале перебування під слідством та судом у позивача порушилися життєві зв`язки, які до теперішнього часу не відновлені і він має докладати зусиль для організації свого життя. 
Позивач вважає, що гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути збільшений, оскільки його було звільнено з посади після відсторонення, на нове місце роботи він зміг влаштуватись лише після ухвалення виправдувального вироку. Він переніс сильний емоційний стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне переслідування, розголос в суспільстві вплинули на його подальше життя. 
Зважаючи на викладене, позивач стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди в сумі 400000 грн.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 253066 грн. 54 коп.
Врешті позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 , подано його представником – адвокатом Середою Андрієм Анатолійовичем, про винесення додаткового рішення – задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунка Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 8223 грн. 80 коп., в решті вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Середи А.А. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд безпідставно відмовив в частині стягнення збільшеного розміру відшкодування моральної шкоди, не врахував всі обставини справи та його пояснення.
Зазначає, що йому не лише повідомлено про підозру про вчинення тяжкого злочину, а й застосовано по відношенню до нього суворі процесуальні дії та використано заходи кримінально-процесуального характеру, що суттєво обмежували його права, зокрема його було затримано за ст.. 208 КПК України; чотири дні він утримувався під вартою. Крім того, його відсторонено від посади за клопотанням Запорізької обласної прокуратури, а добровільність заяви про звільнення носить умовний характер. Надумане кримінальне провадження, розголос в суспільстві перекреслило його авторитет та ділову репутацію, завдало йому душевних страждань, що відчуваються і по цей день. У нього суттєво погіршились відносини з оточуючими, з колегами, принижено його честь та гідність. Зазначені обставини змусили позивача змінити свій звичний образ життя на постійні слідчі дії, судові засідання та консультації з адвокатом, що вимагало додаткових зусиль, часу та коштів. Перебування позивача під слідством безумовно негативно вплинуло на його психологічний стан, він переніс сильний емоційний стрес.
Зважаючи на ступінь негативного впливу на його життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, факту постійного очікування покарання у виді позбавлення волі, як того вимагала сторона обвинувачення, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які позивач поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, позивач вважає збільшення розміру морального відшкодування з 253066,54 грн. до 400000 грн. є пропорційним та розумним розміром для компенсації йому спричинених негативних наслідків морального характеру і не призводить до безпідставного збагачення позивача.
Також звертає увагу, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь через відповідний орган державної влади. Кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивні й частині рішення таких відомостей як орган, через яких грошові кошти мають перераховуватись або рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання.
Від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Зазначає, що у матеріалах справи відсутнє належне обґрунтування розміру моральної шкоди, заявленої ОСОБА_1 до відшкодування. Позивач не навів конкретних обставин, правових підстав та доказів, які б підтверджували обґрунтованість для збільшення гарантованого державною розміру відшкодування моральної шкоди. Визначення позивачем розміру моральної шкоди ґрунтується на загальних формулюваннях, таких як «погіршення стану здоров`я», «приниження честі та гідності» та «порушення нормальних життєвих зв`язків», без посилання на конкретні докази, що підтверджують ці фактори, а також без вказівки на реальні негативні наслідки нематеріального характеру. Позивачем не доведено наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому аніж гарантовано державою.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду Державна казначейська служба України у Запорізькій області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про винесення додаткового рішення. 
Зазначає, що єдиний казначейський рахунок не є рахунком, на якому обліковуються кошти виключно Державного бюджету України, і з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України, не здійснюється виконання судових рішень про стягнення коштів з Державного бюджету України. Зважаючи на висновки Верховного Суду,у резолютивних частинах рішення про стягнення коштів з Державного бюджету України не повинно бути визначено, за рахунок яких коштів має бути їх стягнуто, яким органом, у зв`язку з чим судом першої інстанції сформовано резолютивну частину рішення з порушення норм матеріального права.
Також зазначає, що саме орган, яким завдано шкоду позивачу, а не держава в особі такого органу є відповідачем у справах про відшкодування шкоди, у зв`язку з чим, у випадку задоволення заяви щодо стягнення судових витрат, понесених позивачем у цивільній справі, такі витрати мають бути присуджено з органу державної влади, яким завдано шкоди позивачу.
Від Запорізької обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України у Запорізькій області, в якому зазначає, що апеляційна скарга в частині розподілу судових витрат в даній справі не ґрунтується на нормах закону та не підлягає задоволенню.
Зазначає, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь через відповідні органи державної влади, а тому понесені судові витрати підлягають стягнення з відповідача – держави України (Державний бюджет України), а не з Запорізької обласної прокуратури як помилково зазначає апелянт. Вказаний висновок неодноразово зазначався Верховним Судом у постановах в цій категорії справ.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача,пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зважаючи на засади розумності та справедливості,вважав за необхідне та можливе відшкодувати  ОСОБА_1  моральну шкоду у розмірі 253066,54 грн., що є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) за душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього (незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення), внаслідок якої було порушено його нормальні життєві зв`язки як особи, яка ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, інші соціальні та ділові зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення ділової репутації. Разом з тим, підстави для стягнення з Держави Україна на користь позивача відшкодування моральної шкоди поза межами одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом відсутні.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що по кримінальному провадженню №42016080000000297 від 05.09.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України 31.10.2016 ОСОБА_1 затримано на підставі ст. 208 КПК України. 
ОСОБА_1 01.11.2016 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України. 
Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевсього районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту – відмовлено. Його звільнено негайно з-під варти. 
Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевсього районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2016 ОСОБА_1 підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України відсторонено від посади поліцейського Комунарського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в запорізькій області строком на два місяці. 
Вироком Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27.02.2018 р. ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19.06.2019 вирок суду Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 27.02.2018 в частині виправдання ОСОБА_1 залишено без змін.
Верховний Суд 12.05.2020 своєю постановою вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя в частині виправдання ОСОБА_1 залишив без змін.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжито термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не з виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19).
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до ч.1,2 ст.. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).
Таким чином, цивільним законодавством України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у тому числі у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно із частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальна заробітна плата у 2025 році становить 8000 грн.
Позивач перебував під слідством та судом з 31.10.2016 року (затримання по ст. 208 КПК України) до 19.06.2019 року (рішення Апеляційного суду), тобто повних 31 місяць та 19 днів, а тому мінімальний розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню становить 253066,54 грн. ( 248000 грн. (31 місяців * 8000,00 грн./міс.) + 5066,54 (19 днів *266,66 грн.)).
Факт винесення виправдувального вироку відносно позивача надає йому право на відшкодування моральної шкоди в силу вимог вказаного вище Закону у мінімально визначеному розмірі.
Разом з цим, законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір. Збільшення такого розміру має бути належним чином обґрунтовано (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, яку слід визначити, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.
Рішення суду в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 253066, 54 грн. сторонами не оскаржується.
Разом з тим, на думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та відновлення ділової репутації йому має бути відшкодовано 400000 грн. моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, судом враховано: негативні наслідки, які продовжувалися для позивача внаслідок тривалого незаконного кримінального переслідування, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Позивач був змушений доводити свою невинність, жив у постійному страху бути засудженим за нескоєний ним злочин, втратив репутацію добросовісного державного службовця, що мало для нього негативні наслідки та суттєво вплинуло на його психоемоційний стан, а також вимагало додаткових зусиль для організації його життя.
Зважаючи на конкретні обставини справи, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, їх тривалість, та керуючись вимогами розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір моральної шкоди слід визначити у мінімальному розмірі, встановленому законодавством, що буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань.
Колегія суддів вважає, що конкретні обставини справи не свідчать про наявність підстав для збільшення суми моральної шкоди з мінімально гарантованого у розмірі з 253066, 54 грн. до 400000 грн.
Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 Зважаючи на те, що під час розгляду справи позивачем в силу вимог с. 12, 81 ЦПК України не надано доказів, які б давали підстави для збільшення відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 253066, 54 грн, який, в свою чергу, не заперечувався відповідачами у справі, яка переглядається, буде достатньою компенсацією перенесених позивачем моральних страждань. Обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, враховані судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.
Саме по собі посилання на наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди без надання відповідних доказів не є підставою для такого збільшення.
Отже, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вимог є правильними.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга ОСОБА_1  не містить. 
Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державної казначейської служби України, суд першої інстанцій не звернув уваги на таке.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Отже, суд першої інстанції вірно зазначив в резолютивній частині про стягнення коштів з Державного бюджету України, проте зайво вдався до надмірної регламентації дій Державної казначейської служби України на користь позивача.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2024 року в справі № 466/2801/20, від 08 травня 2024 року, в справі № 607/1009/23, від 11 грудня 2024 року у справі № 334/4445/21. 
Разом з тим, зважаючи на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України у Запорізькій області про те, що витрати на правову допомогу на користь ОСОБА_1 повинні бути стягнуті не з Державного бюджету України, а саме з органу, яким заподіяно шкоду, зводяться до неправильного тлумачення вимог законодавства, оскільки відповідачем у справі є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.
Вказаний підхід до стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій, зокрема, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/ від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20, від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21, від 29 травня 2023 року в справі № 336/5109/19.
Апеляційна скарга Державної казначейської служби України у Запорізькій області не містить доводів щодо непогодження з розміром витрат на правничу допомогу, яка стягнута судом першої інстанції на користь ОСОБА_1 , а тому додаткове рішення суду в цій частині не переглядається апеляційним судом.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни резолютивної частини рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2025 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та додаткового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу із зазначенням, що кошти на відшкодування шкоди державою та витрати на правничу допомоги підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Середа Андрій Анатолійович, та Державної казначейської служби України у Запорізькій області задовольнити частково.
Резолютивну частину рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2025 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 253066, 54 грн змінити, викласти абзац другий в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі 253066 (двісті п`ятдесят три тисячі шістдесят шість) грн. 54 коп.»
В іншій оскарженій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2025 року залишити без змін.
Резолютивну частину додаткового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2025 року в частині стягнення витрат на правову допомогу змінити, викласти абзац другий в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 8223 (вісім тисяч двісті двадцять три) грн. 80 коп.»
В іншій частині додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Дата складання повної постанови 17 грудня 2025 року.
Головуюча: І.В. Кочеткова
Судді: М.С. Гончар
        Е.А. Онищенко