ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року                                                              
м. Київ
справа № 489/3282/23
провадження № 61-15496св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва                        від 29 липня 2024 року під головуванням судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Крамаренко Т. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем та виключення з числа спадкоємців, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ященко Катерина Леонідівна, Друга миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- встановити факт непроживання разом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; 
- виключити з числа спадкоємців ОСОБА_3 її сина ОСОБА_4 .
Позов обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Спадкоємцем першої черги за законом після її смерті є ОСОБА_5 , який доводиться чоловіком останній та спільно проживав з нею на час відкриття спадщини. Спадкоємцями також є він та його брат ОСОБА_4 , сини спадкодавиці, які не проживали спільно з нею на час відкриття спадщини.
Власником спірного спадкового майна - земельної ділянки та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є спадкодавиця ОСОБА_3 .
Протягом року після смерті матері ОСОБА_4 , після неодноразових спроб отримати громадянство російської федерації, а також у зв`язку із значним погіршенням стану здоров`я, змушений був повернутися в Україну з тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим і приїхав жити до батька, так як не мав іншого місця для проживання.
Після досягнення пенсійного віку ОСОБА_4 , враховуючи його нестабільний власний дохід, обмеженістю пенсією батька та його безпорадний стан, позивач оформив пенсію ОСОБА_4 . Під час оформлення пенсії позивач дізнався, що брат зареєстрований за адресою спірного майна, де змушений був зареєструватися після продажу квартири, кошти від продажу якої отримала колишня дружина, яка є матір`ю відповідача у справі.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 його батько, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер                           ОСОБА_4 його брат, після смерті якого відкрилася спадщина.
13 грудня 2021 року він звернувся до нотаріуса, де дізнався, що спадщину прийняла донька ОСОБА_4 - відповідач ОСОБА_2 , яка протягом багатьох років не брала жодної участі в житті батька.
Тому для здійснення встановлення законності та справедливості він змушений звернутися із зазначеним позовом на теперішні дії спадкоємиці за спадковою трансмісією.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ленінський районний суд міста Миколаєва рішенням від 29 липня 2024 року в задоволенні відмовив.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що позивачем не доведено факту постійного не проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини.
Виходячи зі змісту позову, позивач фактично намагається довести те, що як спадкоємець після смерті батька, лише він має право успадкувати спадкове майно, яке успадкував батько після матері, тим самим позбавивши відповідача спадкування після смерті свого батька в порядку спадкової трансмісії. При цьому, як підтверджується матеріалами справи, позивач в установлений законом строк і порядку спадщину не прийняв, а у визначенні йому додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено в судовому порядку.
Крім того, суд вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.
Миколаївський апеляційний суд постановою від 22 жовтня 20254 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2024 року в мотивувальній частині змінив, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Апеляційний суд, змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, дійшов висновку, що у задоволенні позову повинно бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України, а висновок суду про те, що позивачем не доведено відповідними доказами факт проживання померлого ОСОБА_4 разом з ОСОБА_3 на день відкриття спадщини не є правильним та суперечить змісту частини третьої статті 1268 ЦК України.
Між тим, суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог, однак в порушення норм процесуального права в достатній мірі не обґрунтував його в мотивувальній частині підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 липня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 рокуу вказаній справі, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняти нове рішення про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц, від 27 березня 2019 року у справі                        № 717/1470/16-ц, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17, від 21 жовтня                    2020 року у справі № 355/832/17, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19, від 12 січня 2022 року у справі                № 446/53/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 402/438/20, від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Також судами не було досліджено докази (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з цим позовом для встановлення факту непроживання особи для підтвердження неприйняття спадщини, а також щоб можна було окреслити межі спадкової маси, оскільки спадщина за ОСОБА_3 не була прийнята ніким і не було оформлено право власності.
Також судами не було встановлено коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , оскільки спадкова справа не відкривалась. 
Для вирішення питання щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Непроживання ОСОБА_4 разом із батьками до моменту смерті ОСОБА_3 матеріалами справи не спростовано, а те що він був лише зареєстрований за спірною адресою, але не проживав не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, а тому ОСОБА_4 , як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, яка відкрилася після смерті матері  і не набув права на спадкове майно.
У судовому засіданні були допитані свідки, які підтвердили непроживання брата з матір`ю, але суд зазначив, що без надання інших належних і допустимих доказів не є достатніми для висновку про фактичне непроживання спадкоємця на час відкриття спадщини з спадкодавицею.
Судами було неправильно застосовано норму про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_4 є особою, що фактично не прийняв спадщину, так як спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не відкривалася, що унеможливлює оформлення права власності на спадкове майно, однак суди уваги на це не звернули.
Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла його дочка ОСОБА_2 , але батько відповідачки не проживав з померлою ОСОБА_3 , спадщину після її смерті не прийняв за умовами частини третьої статті 1268 ЦК України, а тому відповідач не має права на відповідну частку спадщини за ОСОБА_3 . Статус відповідача у даній справі вона має формально, оскільки вона цей статус успадкувала за спадковою трансмісією, але не право на спадщину за ОСОБА_3 .
В оскарженому рішенні суду першої інстанції зазначена інформація, яка при допиті свідків не надавалася, що свідчить про неуважність та поверхневий підхід вивчення обставин справи.
Рішення суду першої та апеляційної інстанції вважає незаконними і необґрунтованими, оскільки ухвалені з неповнотою та неправильністю встановлення обставин, які мають значення для справи, не дослідження матеріалів справи належним чином, а тому підлягають скасуванню в повному обсязі. 
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.
У поданому відзиві ОСОБА_2 зазначає про те, що не погоджується із поданою касаційною скаргою та вважає її безпідставною, та необґрунтованою, а рішення судів першої та апеляційної інстанції законними та належним чином вмотивованими.
Обґрунтовуючи підстави подання касаційної скарги заявник посилається на постанови Верховного Суду, які не були застосовані судами першої та апеляційної інстанції при ухваленні рішення, однак відповідач звертає увагу на те, що висновки, які були висловлені у зазначених постановах, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки позивач звернувся із позовом, в якому хотів встановити факт непроживання спадкоємця разом із спадкодавцем, про те, в жодній із зазначених постанов не йде мова про встановлення такого факту, який просить позивач у справі. У зазначених постановах йдеться мова про визнання права власності або скасування свідоцтва про право на спадщину.
Однією із підстав для відмови у задоволенні позову було те, що не має такого способу захисту порушеного права, як встановлення факту непроживання. 
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам.
Відсутність такого способу захисту порушеного права як встановлення факту непроживання та неприйняття спадщини підтверджено висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 592/7860/17,                                  від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Ленінського районного суду міста Миколаєва. 
04 лютого 2025 року цивільна справа № 489/3282/23 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1                         від 11 жовтня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їх син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 12 липня 2021 року.
Позивач та померлий ОСОБА_4 є синами померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 .
Витягом зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 68039083 від 10 січня 2022 року підтверджується відсутність у Спадковому реєстрі спадкової справи заведеної до майна ОСОБА_3 , померлої                  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 07 травня 2003 року ОСОБА_3 була власником 36/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , державна реєстрація права власності, якої підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно                № 497913 від 07 травня 2003 року.
Також судами досліджувалася спадкова справа № 26/2021 до майна померлого                     ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , заведена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ященко К. Л.
Згідно спадкової справи 23 липня 2021 року позивач звернувся до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті брата ОСОБА_4 , вказавши на відсутність інших спадкоємців.
26 листопада 2021 року спадщина після ОСОБА_4 була прийнята його дочкою, відповідачем у справі, ОСОБА_2 , яка звернулася до нотаріуса із відповідною письмовою заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кучеренко Н. М.
18 січня 2022 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Ященко К. Л. із заявою в якій вказала, що їй стало відомо про те, що після смерті її батька                           ОСОБА_4 могло залишитися спадкове майно до складу якого входить земельна ділянка (свідоцтво № НОМЕР_6 , видане Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 03 червня 2013 року) та домоволодіння (свідоцтво НОМЕР_5 , видане 07 травня 2023 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради). 
Вказане майно належало її бабусі - ОСОБА_3 , яка померла в 2017 році та фактично було прийнято її батьком ОСОБА_4 , так як він постійно проживав з спадкодавцем на дату її смерті.
Для відновлення свого втраченого права на спадкування позивач звертався до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, у задоволенні якого відмовлено рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2023 року у справі № 489/106/22.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша, друга статті 1220 ЦК України).
У частині першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_4 не проживав з матір`ю ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а тому без подання відповідної заяви до нотаріуса спадщину прийняти не міг. Реєстрація його брата за одною адресою з матір`ю не свідчить про прийняття ним спадщини без фактичного проживання за адресою реєстрації.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
У справі, яка переглядається встановлено, що ОСОБА_1 в шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття після смерті матері не звертався. Спадкова справа після її смерті не заводилась.
Матеріали справи також не містять доказів того, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , який помер                               ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, Верховний Суд враховує, що ОСОБА_1 реалізував своє право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яке рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2023 року у справі № 489/106/22 було відмовлено у задоволенні позову.
В свою чергу ОСОБА_2 , дочка померлого ОСОБА_4 , реалізувала своє право в передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.
Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.
Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанції стосовно того, що вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкодавцем та виключення з числа спадкоємців померлої особи не є належним способом судового захисту позивача у розумінні статті 16 ЦК України. Вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20. 
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду                       від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі                     № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами попередніх інстанцій та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законних судових рішень по суті спору.
Посилання заявника у касаційній скарзі щодо неврахування висновків, які викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц,                           від 27 березня 2019 року у справі № 717/1470/16-ц, від 10 квітня 2020 року у справі          № 355/832/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 19 травня                    2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц, від 14 грудня 2022 року у справі                               № 402/438/20, від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,                                       від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі                       № 569/17272/15-ц зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 жовтня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко |
| А. І. Грушицький |
| Є. В. Петров |