16.01.26
22-ц/812/204/26
Провадження № 22-ц/812/204/26 Суддя першої інстанції Шолох Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

13 січня 2026 року м. Миколаїв Справа № 490/6513/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Колосовій О.М.,
за участі представника відповідачки – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_1 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шолох Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 про вселення,

В С Т А Н О В И В:

30 липня 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , про вселення до житла.
Позов обґрунтовано тим, що він має право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 392 від 01 листопада 1985 року, виданого на ім`я його матері ОСОБА_5 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, з урахуванням членів її сім`ї синів - ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ..
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року був задоволений позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Вказане судове рішення в подальшому було скасовано, а провадження у справі закрито.
В подальшому ОСОБА_4 поновив свою реєстрацію місця проживання у спірній квартирі. Водночас, вселитися у квартиру він не зміг, оскільки вхідні двері зачинені на замок і його неодноразові спроби потрапити у квартиру не мали позитивних результатів. У спірній квартирі проживає відповідачка ОСОБА_2 зі своїм малолітнім сином.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд вселити його в квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2025 року позов задоволено.
Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_3 , суму судового збору, сплаченого за подачу позову до суду у розмірі 1 211 грн 20 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 має право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , проте сторони, не можуть досягти згоди та домовитися мирним шляхом. Відповідач ОСОБА_3 , в інтересах якого виступає мати ОСОБА_2 , а також остання чинить перешкоди у користуванні позивачем ОСОБА_4 належною йому на праві власності квартирою у АДРЕСА_2 , а тому позовні вимоги є обґрунтованими. 
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення є негаторним позовом, в якому відповідачем є особа, яка особисто вчиняє активні протиправні дії, спрямовані на перешкоджання позивачу користуватись чи розпоряджатись майном, на яке він має відповідне право, і ці дії не припинені на момент подання позову.
Верховний Суд, розглядаючи справу № 127/17760/23, яка є більш подібною до даної справи за предметом спору, змістом спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін встановив обставини того, що малолітня особа не чинила позивачу будь яких перешкод у користуванні спірною квартирою, а тому у неї відсутній спільний (солідарний) обов`язок відповідати разом із відповідачами за пред`явленими позивачем вимогами про вселення до житла.
ОСОБА_3 має інше зареєстроване місце проживання в Україні, на час звернення ОСОБА_4 з позовними вимогами про вселення не досяг чотирнадцятирічного віку, тобто був малолітньою особою, та внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну постійно перебуває в Австрії починаючи з 31 липня 2023 року.
В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не наведено мотивів, з посиланням на дослідженні у судовому засіданні належні та допустимі докази, які б доводили обставини вчинення малолітнім ОСОБА_3 , таких активних протиправних дій за межами України, які б перешкоджали позивачу користуватись спірною квартирою на території України.
ОСОБА_3 не мав права вчиняти правочини з іншою особою з приводу визначення способу та порядку користування спірною квартирою, на яку він має спадкові права, так як це виходить за межі його цивільної дієздатності, а тому висновки суду першої інстанції стосовно того, що позивач та відповідач не можуть досягнути з цього приводу згоди є не зрозумілими та законодавчо необґрунтованими, так як вираження малолітньою особою такої згоди або відмови у спірних правовідносинах не може мати жодних правових наслідків для ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 в установленому порядку подав заяву про прийняття спадщини після смерті свого батька, якому належала спірна квартира, але свідоцтво про право на спадщину не одержував, а тому у нього відсутні повноваження щодо укладення правочинів, пов`язаних з наданням іншими особами права на використання спадкового майна.
Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що ОСОБА_3 є належним відповідачем у справі, тобто особою, яка перешкоджає позивачу у користуванні спірною квартирою та за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 .
Крім того незрозумілим є те, що мотивуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції застосовує до спірних правовідносин Висновки Верховного суду, викладені в постановах від 20 листопада 2023 року у справі № (провадження № 61-12938св23), від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23.
В даних справах сторонами виступали повнолітні особи, які були співвласниками спірного житла, один з яких (відповідач) проживав у ньому та вчиняв активні протиправні дії у відношенні позивача з метою вчинення перешкод у користування належною йому власністю.
Оскаржуване рішення суду не містить посилань на належні та допустимі докази, досліджені під час розгляду справи, які б підтверджували обставини вжиття позивачем заходів по вселенню до спірної квартири, вчинення відповідачем протиправних дій, які б цьому перешкоджали, мотивовано лише з посиланням на доводи позивача та висновки Верховного Суду по застосуванню норм права у справах, в яких позивачі хоча і заявляють позовні вимоги про вселення, але суб`єктний склад та зміст спірних правовідносин не є подібними до цієї справи. 
При цьому суд не навів у рішенні правового обґрунтування, з посиланням на доведені фактичні обставини, відхилення доводів представника відповідача про те, що малолітня дитина, яка знаходиться за межами України, не може чинити перешкоди у реалізації позивачем його права на житло. 
Задовольняючи позовні вимоги судом також не вирішено питання про застосування позовної давності до позовних вимог.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що на підставі ордера від 01 жовтня 1985 року № 392 ОСОБА_5 та члени її сім`ї - сини ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були вселені до квартири АДРЕСА_1 та зареєстрували своє місце проживання у цій квартиирі. 
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
Відповідно до довідки про склад сім`ї станом на жовтень 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 проживали: ОСОБА_7 , 1975 року народження, ОСОБА_4 , 1972 року народження.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 490/1986/18 ОСОБА_8 , 1972 року народження, визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 . 
Розпорядженням управління комунального майна Миколаївської міської ради за № 1496-р від 26 жовтня 2020 року, квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_6 відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
26 жовтня 2020 року ОСОБА_6 було видано свідоцтво № 1496 про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що 15 жовтня 2021 року відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено відповідний актовий запис за № 3692 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
Після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в інтересах якого діяла його законний представник - мати ОСОБА_2 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2022 року в справі № 490/1986/18 за заявою ОСОБА_4 від 23 лютого 2022 року скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2022 року в справі № 490/1986/18 провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з настанням смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 липня 2024 року зазначена ухвалу суду першої інстанції залишена без змін.
Згідно із повідомленням Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 14 липня 2023 року, скасовано зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року № 490/3601/25 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 в інтересах якого діє його мати ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності – задоволено та визнано недійсним, скасовано розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради № 1496-р від 26 жовтня 2020 «Про приватизацію житла по АДРЕСА_2 » та свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 видане 26 жовтня 2020 року Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради, згідно з яким ОСОБА_9 належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На час ухвалення оскаржуваного судового рішення, зазначене судове рішення не набрало законної сили.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 1, 3 статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частинами 1 та 2 статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1 та 2 статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина 2 статті 65 ЖК України).
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.
Частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 просив суд вселити його в квартиру АДРЕСА_1 , оскільки він є сином померлої ОСОБА_5 , яка була наймачем зазначеної квартири з 1985 року та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після смерті матері в спірній квартирі залишися проживати та були зареєстровані він та його брат – ОСОБА_6 . 
Спірна квартира була єдиним його житлом, але у зв`язку з протиправною поведінкою його брата стосовно нього, він змушений був залишити квартиру, продовжуючи бути зареєстрованим у цьому житлі. Між тим, за позовом ОСОБА_6 судовим рішенням він був визнаний таким, що втратив право користуванням зазначеною квартирою та приватизував квартиру одноособово. Дізнавшись в 2022 році про зазначені події за його заявою було скасовано зазначене судове рішення та провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , та реєстрацію його місця проживання в спірній квартирі поновлено.
У справі, яка переглядається, суд установив, що позивач проживав у спірній квартирі з малолітнього віку (з 11 років) як член родини наймача та був вселений у неї за згодою наймача. За життя наймача квартири постійно проживав та після її смерті продовжував проживати з іншим членом сім`ї наймача – ОСОБА_6 . Станом на 2018 рік він продовжував бути зареєстрованим в зазначеній квартирі, проте не проживав там з поважних причин, що підтверджується ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2022 року про скасування заочного рішення від 17 грудня 2018 року про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та поновленням реєстрації його місця проживання в спірній квартирі. Доказів, які б свідчили про протилежне матеріали справи не містять. 
Також встановлено, що після ухвалення заочного рішення про втрату права позивача користування спірною квартирою, ОСОБА_6 приватизував спірну квартиру та став єдиним власником житла, отримавши свідоцтво про право власності на спірну квартиру. 
Після його смерті у 2021 році спадщину прийняв його малолітній син ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла його мати законний представник ОСОБА_2 , діючи в інтересах сина, закрила квартиру та, як стверджує її представник, у 2023 році у зв`язку з військовим вторгненням рф на територію України, виїхала з сином за кордон. 
Належних та допустимих доказів того, що відповідачка, діючи в інтересах свого сина, не пов`язана з квартирою жодним чином, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано.
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права
є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що заявлені позивачем вимоги про вселення до спірної квартири є ефективним способом захисту, так як захищає його житлові права на користування спірною квартирою як члена сім`ї наймача.
При цьому суд першої інстанції помилкового зазначив, що порушено право власності позивача на спірну квартиру, та послався на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22, від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 18 листопада 2024 року у справі № 727/8103/23, на яких наголошує скаржник в апеляційній скарзі, проте така помилковість не вплинула на правильність вирішення спору. 
Доводи апеляційної скарги з посиланнями на постанову Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 127/17760/23 про те, що за позовними вимогами у справі, що переглядається, що малолітній відповідач не є належним відповідачем у справі з огляду на те, що він не чинив позивачу будь яких перешкод у користуванні спірною квартирою, у цьому житлі не зареєстрований, та внаслідок повномасштабного вторгнення рф в Україну з 31 липня 2023 року перебуває в Австрії не є прийнятними з огляду на таке.
Після смерті власника спірної квартири ОСОБА_6 , єдиним спадкоємцем після його смерті є його син малолітній ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, а відтак відповідно до статей 1296, 1297 ЦК України, він є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Отже, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України.
Таким чином, вимоги ОСОБА_4 були заявлені до власника спірної квартири – ОСОБА_3 та його законного представника ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах свого сина. 
Той факт, що малолітній ОСОБА_10 та його мати перебувають з липня 2023 року за межами України, не доводить того факту, що ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та інтересах свого сина, достовірно знаючи, що позивач з 2022 року захищає своє право користування спірною квартирою, виїхала з дитиною за кордон та закрила спірну квартиру, перешкоджаючи позивачу реалізувати своє право користування. Доказів, які б спростовували ті обставини, що ОСОБА_2 , діючи в інтересах свого сина, як власника квартири, не створювала перешкод позивачу у доступі до квартири, матеріали справи не містять. 
У справі № 127/17760/23 відповідачами у справі були інші співвласники нерухомого майна, а в доводах касаційної скарги стверджувалось, що до участі у справі як співвідповідачем не залучено ще й іншого співвласника, який на час розгляду справи був малолітнім. Отже, обставини справи у справі, що переглядається та у справі, на яку є посилання в апеляційній скарзі, не є подібними, а тому не можуть бути застосовані відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України. 
Щодо доводів скарги про застосування позовної давності до спірних правовідносин, то слід зауважити наступне.
У відзиві на позовну заяву представник відповідачки ОСОБА_2 заявив про застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, загальної позовної давності, перебіг якої повинен обраховуватися з 2010 року після смерті наймача квартири матері позивача – ОСОБА_5 .
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).
Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (частина 1 статті 260 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок стаття 253 ЦК України).
Відповідно до статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п`ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку.
Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
За змістом частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_4 дізнався, що він втратив користування спірною квартирою, коли звернувся із заявою про скасування заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року, яким його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, а саме, 23 лютого 2022 року, тому апеляційний суд вважає, що саме з цієї дати розпочався перебіг позовної давності на звернення до суду за захистом права на користування житлом. З позовом до суду у цій справі ОСОБА_4 звернувся через свого представника 30 липня 2024 року, тобто в межах загальної позовної давності. З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин загальної позовної давності, відхиляються апеляційним судом. 
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовлено, то підстави для розподілу судового збору відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 16 січня 2026 року.