ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2026 року  Справа № 918/1221/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Кужель Є. М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 грудня 2025 року по справі №918/1221/20 (суддя Пашкевич І.О.)
час та місце постановлення ухвали: 2 грудня 2025 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26А; повний текст ухвали виготовлено 8 грудня 2025 року
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут"
орган виконання  Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС міністерства юстиції України
про стягнення 82 877 349 грн 09 коп.
за участю представників сторін:
від Позивача - Яковенко П.А.;
від Відповідача - Якимчук О.М.;
від Органу ДВС - Коваль Я.М..

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17 липня 2025 року позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі – Стягувач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз збут" (надалі – Боржник) задоволено. Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 735 700 грн..
16 вересня 2025 року на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17 липня 2025 року повноважним судом видано наказ.
17 листопада 2025 року через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС від Боржника надійшла скарга на дії (бездіяльність) державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження по виконання судового наказу в справі № 918/1221/20, в якій Боржник просив:
· визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича (надалі – Орган виконання) від 6 листопада 2025 року про стягнення виконавчого збору;
· визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Органу виконання щодо невинесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003;
· визнати незаконними дії державного виконавця Органу виконання щодо стягнення з Відповідача грошових коштів в розмірі 4 860 грн у виконавчому провадженні № 79537003;
· зобов`язати Міністерства юстиції України в особі Органу виконання повернути на рахунок № НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” з депозитного рахунку грошові кошти утримані платіжною інструкцією №15993 від 7 листопада 2025 року в розмірі 3581 грн 54 коп., № 15991 від 10 листопада 2025 року в розмірі 778 грн 46 коп., №16200 від 12 листопада 2025 року в розмірі 500 грн;
· зобов`язати державного виконавця Органу виконання прийняти постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження”.
Свою скаргу Боржник мотивує тим, що Боржник включений до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу (постанова НКРЕКП від 6 вересня 2022 року №1077) та що відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження”, у разі, якщо сума боргу підлягає врегулюванню за Законом України №1639-IX "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", виконавець зобов`язаний зупинити вчинення виконавчих дій до завершення процедур врегулювання. В той же час Боржник наголошує, що державний виконавець Органу виконання не зупинив виконавчі дії, хоча з його позиції сума боргу 82 877 349 грн 09 коп. та 735 700 грн 00 коп. судового збору за наказом від 16 вересня 2025 року в справі № 918/1221/20 підлягають врегулюванню відповідно до Закону №1639-IX. Як звертає увагу Скаржник, внаслідок бездіяльності виконавця 7 листопада 2025 року, 10 листопада 2025 року та 12 листопада 2025 року були стягнуті кошти в сумі 4 860 грн, а також нараховано виконавчий збір у розмірі 8361304 грн 90 коп., що на переконання Боржника є незаконним, оскільки заборгованість підлягає врегулюванню відповідно до Закону №1639-IX. Боржник стверджує, що невиконання спеціального Закону щодо врегулювання заборгованості (Закон №1639-IX) виконавцем Органу виконання створює правову невизначеність та порушує права Боржника на належне застосування закону органами державної влади.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 2 грудня 2025 року скаргу Боржника задоволено частково. 
Закрито провадження по розгляду пункту 1 прохальної частини скарги скаржника на дії (бездіяльність) державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження по виконання наказу у справі № 918/1221/20.
Також даною ухвалою Визнано незаконною бездіяльність державного виконавця Органу виконання щодо невинесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу у розмірі 82 877 349 грн 09 коп..
У задоволенні решти вимог пункту 2 прохальної частини скарги Боржника - відмовлено.
Окрім того відповідним судовим рішенням у задоволенні вимог пункту 3 прохальної частини скарги Скаржника, а саме про визнання незаконними дій державного виконавця Органу виконання щодо стягнення з Скаржника грошових коштів в розмірі 4 860 грн у виконавчому провадженні № 79537003 судом першої інстанції також відмовлено.
В той же час у задоволенні вимог пункту 4 прохальної частини скарги Скаржника, а саме, про зобов`язання Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби повернути на рахунок № НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” з депозитного рахунку грошові кошти утримані платіжними інструкціями: №15993 від 7 листопада 2025 року в розмірі 3581 грн 54 коп., № 15991 від 10 листопада 2025 року в розмірі 778 грн 46 коп., №16200 від 12 листопада 2025 року в розмірі 500 грн судом також відмовлено.
Місцевим господарським судом у вказаній вище ухвалі зобов`язано державного виконавця Органу виконання прийняти постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу у розмірі 82 877 349 грн 09 коп. на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” - щодо стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”.
Водночас суд першої інстанції у задоволенні решти вимог пункту 5 прохальної частини скарги скаржника - відмовлено.

Мотивуючи дану ухвалу, місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що всі спори щодо виконавчого збору, витрат виконавчого провадження підлягають розгляду в адміністративному суді як спори щодо виконання рішень інших органів, навіть якщо первісне рішення ухвалене судом іншої юрисдикції. Суд вказав, що сам факт того, що виконавче провадження відкрито на підставі наказу господарського суду, не змінює визначеної Законом юрисдикції, а відтак постанова про стягнення виконавчого збору від 6 листопада 2025 року підлягає оскарженню в адміністративному суді, а господарський суд не має повноважень розглядати скаргу в цій частині.
З огляду на викладене у сукупності суд першої інстанції дійшов висновку про закриття провадження по розгляду пункту 1 прохальної частини скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження по виконання наказу у справі № 918/1221/20.
Місцевий господарський суд зазначив, що 12 вересня 2022 року на офіційному сайті НКРЕКП розміщено постанову № 1077 від 6 вересня 2022 року, якою включено Боржника до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, відтак матеріалами справи стверджується, що Боржника включено до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, тобто скаржник (відповідач, боржник) є учасником процедури врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” №1639-ІХ.
Суд першої інстанції зазначив, що Верховний Суд у cправі № 917/704/23 погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що виконавець, який не є учасником процедури врегулювання заборгованості між сторонами та не уповноважений визначати її результати і хід проведення, встановивши що ТОВ “Лубнигаз-Трейдинг” включено до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, на підставі відповідної постанови НКРЕКП, та те що заборгованість за наказом Господарського суду Полтавської області від 21 травня 2024 року в справі № 917/704/23, щодо якої боржником вживаються заходи із врегулювання відповідно до Закону України № 1639-ІХ, мав обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні стосовно виконання цього наказу на підставі пункту 15 частини першої статті 34 Закону України “№ 1639-ІХ (за винятком витрат на оплату судового збору), а також відповідно до частини четвертої статті 35 цього Закону - зняти арешт з майна та грошових коштів боржника.
Із урахуванням викладеного у сукупності Господарський суд Рівненської області виснував, що Верховний Суд у постанові від 24 липня 2025 року в cправі № 917/704/23 сформулював загальні та універсальні правові висновки, які не залежать від того, чи включений до наказу судовий збір. Констатував, що Верховний Суд у даній постанові прямо зазначив, що: виконавець не має повноважень визначати, яка частина боргу підлягає врегулюванню і у разі встановлення факту участі боржника у процедурі врегулювання та наявності заборгованості, яка підлягає врегулюванню, у виконавця виникає імперативний обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження”.
При цьому, суд першої інстанції визнав незаконною бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу у розмірі 82 877 349 грн 09 коп. та зобов`язав державного виконавця прийняти постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” - щодо стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”.
У задоволенні решти вимог пункту 2 та пункту 5 прохальної частини скарги суд відмовив, оскільки вважав, що законних підстав для зупинення всього виконавчого провадження № 79537003 (а не частини про стягнення основного боргу) до якого входить стягнення судового збору - не існує. Зазначивши, що судовий збір не входить до заборгованості яка підлягає врегулювання відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”, суд резюмував, що державний виконавець правомірно розпочав примусове стягнення з Боржника грошових коштів на покриття судового збору у виконавчому провадженні № 79537003.
Із урахуванням викладеного суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог пункту 3 прохальної частини скарги Боржника, а саме: про визнання незаконними дій державного виконавця щодо стягнення грошових коштів в розмірі 4 860 грн у виконавчому провадженні № 79537003.
Окрім того, суд першої інстанції зауважив, що у задоволенні вимог пункту 4 прохальної частини скарги про зобов`язання Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби повернути на рахунок № НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” з депозитного рахунку грошові кошти утримані платіжними інструкціями також слід відмовити, оскільки утримані державним виконавцем кошти спрямовані на погашення судового збору, який не входить до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону № 1639-ІХ і щодо якого мораторій чи зупинення виконавчих дій не застосовується. При цьому місцевим господарським судом враховано, що частина стягнення у ВП № 79537003, що стосується судового збору, залишається чинною та підлягає обов`язковому виконанню в загальному порядку, а тому дії державного виконавця щодо стягнення сум судового збору (4 860 грн) судом визнано законними та таким, що відповідають Закону України “Про виконавче провадження”. Судом констатовано, що зазначені грошові кошти були стягнуті державним виконавцем на виконання частини виконавчого документа, яка не підлягає зупиненню, а саме - у частині стягнення судового збору.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою, Боржник звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати у відмовлених йому частинах та в частині закриття провадження у справі про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, та задовольнити у повному обсязі скаргу Боржника, подану на дії та бездіяльність державного виконавця Органу виконання в межах виконавчого провадження №795307003 з примусового виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17 липня 2025 року в справі №918/1221/20 (том 10, а.с. 1-7)..
Мотивуючи дану апеляційну скаргу Боржник звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що Велика Палата Верховного Суду прийняла 16 листопада 2022 року постанову у справі №910/7310/20, в якій відступила від висновків викладених, зокрема у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21 травня 2021 року у справі № 905/64/15 та виснувала, що передбачений частиною 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та статтею 339 ГПК України судовий захист прав та законних інтересів, порушених рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, має бути ефективним, зокрема доступним для тих, кого він стосується, спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення та не залежати від дій, які виконавець вчиняє на свій розсуд. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду надала висновок щодо можливості суду не тільки визнавати неправомірними дії чи бездіяльність виконавця а й скасовувати постанови виконавця, адже такий захист права спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення.
Скаржник вказав, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору не є виконавчим документом в окремому виконавчому провадженні, а винесена на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», а саме винесена в порушення вимоги пункту 6 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавчий збір не стягується, тому, на його переконання, в даному випадку постанова оскаржена в порядку судового контролю за виконанням рішення суду та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
Також Боржник в своїй апеляційній скарзі зауважив, що із зупиненням виконавчого провадження виконавець не має права вчиняти будь-які виконавчі дії у такому виконавчому провадженні поки існують обставини, якими обумовлено зупинення виконавчого провадження, до того моменту, поки останнє не буде відновлено на підставі постанови виконавця, тому державний виконавець зобов`язаний зупинити виконавче провадження №79537003 відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», та як заначено представником стягувача у поданих письмових запереченнях до суду, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено зупинення вчинення державним виконавцем виконавчих дій на підставі частини першої пункту 15 статті 34 вказаного Закону в частині.
Окрім того, скаржник зауважив, що з огляду на беззаконне зволікання державного виконавця на обов`язок зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 779537003, дана бездіяльність призвела до безпідставного стягнення (списання з рахунків товариства) на момент подачі скарги грошових коштів в розмірі 4 860 грн.
Таким чином, Боржник зазначив, що оскільки кошти в межах виконавчого провадження № 79537003 були стягнуті через незаконну бездіяльність державного виконавця, що полягала у не зупиненні вчинення виконавчих дій та відсутності законної можливості їх зарахування в рахунок основного боргу, судового та виконавчого збору, тому останні підлягають поверненню Боржнику з депозитного рахунку виконавчої служби, оскільки заборгованість за виконавчим провадженням підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", а виконавчі дії з цих підстав підлягають зупиненню.

Ухвалою Північно–західного апеляційного господарського суду від 31 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Боржника.
На виконання вимог вказаної ухвали 12 січня 2026 року стягувач подав відзив на апеляційну скаргу в котрому, з підстав, наведених у даному відзиві просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 грудня 2025 року залишити без змін. При цьому, Стягувач вказав, що всі спори щодо виконавчого збору, витрат виконавчого провадження підлягають розгляду в адміністративному суді як спори щодо виконання рішень інших органів, навіть якщо первісне рішення ухвалене судом іншої юрисдикції. Вважає, що сам факт того, що виконавче провадження відкрито на підставі наказу господарського суду, не змінює визначеної Законом юрисдикції, а відтак постанова про стягнення виконавчого збору від 6 листопада 2025 року підлягає оскарженню в адміністративному суді, а господарський суд не має повноважень розглядати скаргу в цій частині. 
Стягувач вказав, що відповідно до статті 2 Закону №1639 його дія поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості (грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру і до складу цієї заборгованості судовий збір не входить, наголошуючи, що дія цього Закону не розповсюджується на заборгованість зі сплати судового збору, а відповідно і підстав для не стягнення суми судового збору (боржником судовий збір самостійно не сплачений) у державного виконавця немає, відкривши виконавче провадження, державний виконавець зобов`язаний виконати рішення суду щодо стягнення судового збору. Враховуючи викладене, Стягувач вважає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги у цій частині.
Також, Стягувач зазначив, що частина стягнення у ВП № 79537003 щодо судового збору, залишається чинною та підлягає обов`язковому виконанню в загальному порядку, а тому дії державного виконавця Органу виконання щодо стягнення сум судового збору (4 860 грн) є законними та відповідають Закону України «Про виконавче провадження». З позиції Стягувача, зазначені грошові кошти були стягнуті державним виконавцем на виконання частини виконавчого документа, яка не підлягає зупиненню, а саме - у частині стягнення судового збору. Відтак, Стягувач наполягає, що в даному випадку відсутні підстави для визнання дій державного виконавця щодо стягнення грошових коштів у сумі 4 860 грн у ВП №79537003 незаконними і відповідно підстав для повернення стягнутих сум судового збору на рахунок скаржника немає. Вважає, що доводи Боржника про протиправність відповідних дій Державного виконавця ґрунтуються на хибному тлумаченні норм чинного законодавства.
На виконання вимог ухвали 13 січня 2026 року Орган виконання подав відзив на апеляційну скаргу в котрому, з підстав, наведених у даному відзиві просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Боржника, а ухвалу Господарського суду Рівненської області залишити без змін. Вказавши, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому Законом. Констатує, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частини перша та друга статті 74 Закону № 1404-VІІІ). Аналіз наведених правових положень у сукупності цієї справи з позиції Органу виконання дає підстави для висновку, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.
Орган виконання зазначив, що відповідно до частини 5 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей та що у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Констатує, що як передбачено частиною 4 статтею 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Орган виконання вважає, що сам по собі факт винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 6 листопада 2025 року в ВП № 79537003, автоматично не свідчить про обов`язок державного виконавця стягувати виконавчий збір, оскільки на даний час існує пряма заборона передбачена пунктом 6 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII. Також Орган виконання зауважив, що пункт 6 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII стосується порядку нестягнення виконавчого збору, а не підстав для невинесення постанови про стягнення виконавчого збору. З позиції Органу виконання такі поняття слід розмежовувати, оскільки вони не є тотожними за змістом. Тому саме лише існування постанови про стягнення виконавчого збору не означає безумовного та гарантованого його стягнення з боржника. Орган виконання вказав, що Боржником не враховано, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору є невід`ємною складовою відкриття виконавчого провадження, що передбачено нормами Закону № 1404-VIII. 

Ухвалою апеляційного господарського суду від 20 січня 2026 року проведення підготовчих дій закінчено, призначено розгляд апеляційної скарги на 20 січня 2026 року об 14:00 год..
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 2 лютого 2026 року клопотання представника стягувача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено; призначено розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
23 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» від Боржника надійшло клопотання про розгляд скарги без участі представника Боржника та про підтримання вимог апеляційної скарги.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді-члена колегії суддів Маціщук А.В. на підставі Службової записки головуючого судді по даній справі, розпорядженням керівника апарату суду від 3 лютого 2026 року за №01-05/91 призначено заміну судді-члена колегії в справі №918/1221/20.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л..
Ухвалою апеляційного господарського суду від 4 лютого 2026 року прийнято справу №918/1221/20 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л..

В судовому засіданні від 4 лютого 2026 року, представник Боржника просив оскаржувану ухвалу у відмовлених для скаржника частинах та в частині закриття провадження у справі про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, та задовольнити у повному обсязі скаргу Боржника, подану на дії та бездіяльність державного виконавця Органу виконання в межах виконавчого провадження №795307003 з примусового виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17 липня 2025 року в справі №918/1221/20. Представник вказав, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору не є виконавчим документом в окремому виконавчому провадженні, а винесена на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», та вважає, що вона винесена в порушення вимоги пункту 6 частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавчий збір не стягується, тому, в даному випадку постанова оскаржена в порядку судового контролю за виконанням рішення суду та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Представник зауважив, що з огляду на беззаконне зволікання державного виконавця на обов`язок зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 779537003, дана бездіяльність призвела до безпідставного стягнення списання з рахунків товариства на момент подачі скарги грошових коштів в розмірі 4 860 грн. З позиції представника, оскільки кошти в межах виконавчого провадження № 79537003 були стягнуті через незаконну бездіяльність державного виконавця, що полягала у не зупиненні вчинення виконавчих дій та відсутності законної можливості їх зарахування в рахунок основного боргу, судового та виконавчого збору, тому останні підлягають поверненню Боржнику з депозитного рахунку виконавчої служби, оскільки заборгованість за виконавчим провадженням підлягає врегулюванню відповідно до Закону України, а виконавчі дії з цим підстав підлягають зупиненню. Вказав, що і на час розгляду апеляційної скарги ухвала суду першої інстанції виконавцем не виконана. 
В судовому засіданні від 4 лютого 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Стягувача просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 грудня 2025 року залишити без змін. При цьому, представник Стягувач вказав, що всі спори щодо виконавчого збору, витрат виконавчого провадження підлягають розгляду в адміністративному суді як спори щодо виконання рішень інших органів, навіть якщо первісне рішення ухвалене судом іншої юрисдикції. З позиції представника, сам факт того, що виконавче провадження відкрито на підставі наказу господарського суду, не змінює визначеної Законом юрисдикції. Вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору від 6 листопада 2025 року підлягає оскарженню в адміністративному суді, а господарський суд не має повноважень розглядати скаргу в цій частині. Представник Стягувача вказав, що відповідно до статті 2 Закону №1639 його дія поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості, визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру і до складу цієї заборгованості судовий збір не входить. Звертає увагу, що дія цього Закону не розповсюджується на заборгованість зі сплати судового збору, а відповідно і підстав для не стягнення суми судового збору з позиції представника Стягувача у державного виконавця немає. Зазначив, що відкривши виконавче провадження, державний виконавець зобов`язаний виконати рішення суду щодо стягнення судового збору. 
В судовому засіданні від 4 лютого 2026 року, представник Органу виконання просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції від 2 грудня 2025 року залишити без змін. При цьому, Представник Органу виконання вказав, що відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, та у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Представник Органу виконання вказав, що сам по собі факт винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 6 листопада 2025 року в ВП № 79537003, автоматично не свідчить про обов`язок державного виконавця стягувати виконавчий збір, оскільки на даний час існує пряма заборона передбачена пунктом 6 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII. Також представник зауважив, що пункт 6 частини 5 статті 27 Закону № 1404-VIII стосується порядку нестягнення виконавчого збору, а не підстав для невинесення постанови про стягнення виконавчого збору. Такі поняття слід розмежовувати, оскільки вони не є тотожними за змістом, тому саме лише існування постанови про стягнення виконавчого збору не означає безумовного та гарантованого його стягнення з боржника. Представник Органу виконання вказав, що Боржником не враховано, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору є невід`ємною складовою відкриття виконавчого провадження, що передбачено нормами Закону № 1404-VIII. 
Заслухавши пояснення представників Боржника, Стягувача, Органу виконанню дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу Боржника слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Відповідно до рішення місцевого господарського суду від 17 липня 2025 року позов Стягувача до Боржника задоволено. Стягнуто з Боржника на користь Стягувача 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача витрати по сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 735 700 грн..
16 вересня 2025 року на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17 липня 2025 року повноважним судом видано наказ.
Після винесення наказу від 16 вересня 2025 року в справі № 918/1221/20 Стягувач подав до Органу виконавчої служби заяву № 2*10-596-25 від 29 жовтня 2025 року про примусове виконання рішення у справі № 918/1221/20.
6 листопада 2025 року державним виконавцем Органу виконання відкрито виконавче провадження № 79537003 на виконання наказу Господарського суду Рівненської області № 918/1221/20 виданого 16 вересня 2025 року про стягнення з Боржника на користь Стягувача 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу та 735 700 грн 00 коп. судового збору (том 9, а.с. 130).
Згідно із постановою державного виконавця Органу виконання від 6 листопада 2025 року одночасно з відкриттям виконавчого провадження № 79537003 щодо стягнення сум на користь скаржника, державним виконавцем також винесено Постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8361304 грн 90 коп., а також постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 121 грн 63 коп. (том 9, а.с. 131-133).
7 листопада 2025 року Скаржник засобами електронного поштового зв`язку та засобами поштового зв`язку направив заяву № 33701-Сл-74-1125 про зупинення вчинення виконавчих дій до Органу виконання на електронні адреси themis@minjust.gov.ua, themis@ca.minjust.gov.ua, а також поштову адресу: 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13.
Однак, як вказує Боржник, державний виконавець відмовився зупиняти виконавче провадження № 79537003 та 7 листопада 2025 року розпочав стягнення по наказу від 16 вересня 2025 року в частині судового збору, а саме:
· згідно з платіжною інструкцією № 15993 від 7 листопада 2025 року стягнув 3581 грн 54 коп (дата виконання 10 листопада 2025 року; призначення платежу: ЧС ПІ №15993_07112025 зал 805810 грн 09 коп. стягнення боргу в сумі 809391 грн 63 коп., за ВП № 79537003, з виконання виконавчого документу; наказ № 918/1221/20; виданий 16 вересня 2025 року);
· згідно з платіжною інструкцією № 15991_00000/9104a 595a1a04999b5967bcfd97a28ae від 10 листопада 2025 року стягнув 778 грн 46 коп (призначення платежу часткове стягнення боргу в сумі 809391 грн 63 коп., за ВП № 79537003, з виконання виконавчого документу; наказ № 918/1221/20; виданий 16 вересня 2025 року);
· згідно з платіжною інструкцією № 16200 від 12 листопада 2025 року стягнув 500 грн 00 коп. (дата виконання 13 листопада 2025 року; призначення платежу: ЧС ПІ №16200_12112025 зал 808891 грн 63 коп. стягнення боргу в сумі 809391 грн 63 коп.., за ВП № 79537003, з виконання виконавчого документу; наказ № 918/1221/20; виданий 16 вересня 2025 року).
У сукупності державний виконавець Органу виконання у примусовому порядку стягнув 4 860 грн із Боржника на виконання наказу від 16 вересня 2025 року.
Скаржник не погоджується з такими діями Органу виконання звернувся до господарського суду із скаргою на дії та бездіяльність Органу виконання.

Досліджуючи дані правовідносини на предмет їх нормативно – правового регулювання в процесі виконання судового рішення, колегія суду приймає до уваги наступні положення діючого законодавства України. 
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до статтей 18, 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
В силу дії статті 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про виконавче провадження".
Так, статтею 1 Законом України "Про виконавче провадження", встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 2 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України та при здійсненні виконавчого провадження діяв у межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження», а тому просить відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.
У відповідності до частини 2 статті 343 Господарського процесуального України: у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Згідно частини 3 статті 343 Господарського процесуального кодексу України: якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Розглядаючи основні доводи, котрими Боржник обгрунтовує підставність звернення до господарського суду із скаргою та наведені в апеляційній скарзі доводи стосовно підсудності господарському суду скарг щодо стягнення виконавчого збору з огляду на їх оскарження в одному виконавчому провадженні, то колегія суддів зауважує наступне.
Як вбачається зі скарги на дії державного виконавця, Боржник у пункті 1 прохальної частини просить суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Органу виконання від 6 листопада 2025 року про стягнення виконавчого збору.
Боржник вважає, що оскільки, відповідно до пункту 6 частини п`ятої статті 27 Закону України “Про виконавче провадження” виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу", відтак дії державного виконавця в частині винесення такої постанови підлягають визнанню незаконними, а постанова підлягає скасуванню постанови про стягнення виконавчого збору, як такої яка порушує майнові права Боржника.
При цьому Боржник вважає що оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору повинно розглядатися господарським судом у межах справи № 918/1221/20, оскільки розрізняють оскарження рішень, дій, бездіяльності виконавця під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні (справи адміністративної юрисдикції), та під час виконання судового рішення (юрисдикція суду, який розглядав справу), покликаючись на частину 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає право учасників виконавчого провадження звертатися до адміністративного суду лише за умови, якщо Законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця.
Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.
Згідно зі статтею 339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право подати скаргу, якщо вважають, що дії чи рішення державного виконавця, вчинені під час виконання судового рішення, порушують їхні права.
Отже, Закон чітко відмежовує: оскарження дій виконавця у виконавчому провадженні за виконавчими документами, що не є судовими рішеннями (адміністративна юрисдикція); оскарження дій виконавця під час виконання судового рішення (господарська юрисдикція).
На переконання скаржника, ключове значення для правильного вирішення питання юрисдикції має постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 910/7310/20, у якій: ВП ВС відступила від раніше сформованої позиції, викладеної, зокрема, у постанові ОП КГС ВС від 21 травня 2021 року в справі № 905/64/15, наголосивши, що судовий контроль за виконанням судових рішень має бути ефективним та доступним; та підтвердила, що суд має право не лише визнавати дії чи бездіяльність виконавця неправомірними, а й скасовувати постанови державного виконавця задля реального поновлення порушеного права.
В той же час дослідивши дану постанову судом апеляційної інстанції встановлено, що основними висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 910/7310/20 (де суть спору зводилася до того, що позов стосувався спору щодо завершення провадження про зобов`язання вчинити певні дії, де ВП ВС проаналізувала межі повноважень виконавця) було, те: якщо виконавець закінчив провадження (наприклад, через неможливість виконання без боржника) і направив матеріали до правоохоронних органів, а стягувач вважав це бездіяльністю, оскарження саме цієї постанови є правомірним способом захисту; Велика Палата Верховного Суду уточнила, як саме діяти виконавцю у разі повторного невиконання рішення (стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження»), що дозволяє уникнути незаконного завершення провадження, коли майно у боржника насправді є.
В то й же час, будь-яких висновків щодо юрисдикції розгляду скарги на дії державного виконавця з приводу винесення ним у виконавчому провадженні постанови про стягнення виконавчого збору постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 910/7310/20 не містить.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Пункт 5 частини першої статті 3 Закону України “Про виконавче провадження” визначає, що постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.
У відповідності до статті 339 Господарського процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
За правилами частини 1 статті 74 Закону України “Про виконавче провадження”, з урахуванням вимог статтей 339, 340 Господарського процесуального кодексу України, - в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства, таку скаргу розглядає відповідний господарський суд, який ухвалив таке рішення за правилами господарського судочинства відповідно.
Натомість, згідно з частиною другою статті 74 Закону України “Про виконавче провадження”, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
З наведених норм права вбачається, що Закон України “Про виконавче провадження” установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року в справі №1940/1957/18 (яка й надала роз`яснення стосовно питань юрисдикції в разі оскарження рішень державного виконавця в частині винесення постанови про стягнення виконавчого збору) викладено правову позицію про те, що вищезазначені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності позову щодо оскарження постанови приватного виконавця про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Колегія суду при цьому констатує, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи:
1) з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної суми винагороди, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані;
2) про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
При цьому колегія суду звертає увагу апелянта, що практика щодо того, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження постанов виконавця про стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, зокрема й судом якої юрисдикції, вони видані, є послідовною і сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 3 квітня 2025 року в справі № 620/14727/23, Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 квітня 2025 року в cправі № 906/512/23 та Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 522/1515/16.
Окрім того, частина друга статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» окремо визначає, що постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження можуть бути оскаржені до адміністративного суду.
Постанови виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження і про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження хоча і є відмінними постановами виконавця, проте мають подібну правову природу: обидва види постанов виконавця стосуються безпосереднього виконання рішень інших органів (посадових осіб) - виконавця, а не судового рішення. 
Тож за правилами адміністративного судочинства належить розглядати скарги на дії виконавця щодо винесення постанови про визначення розміру виконавчого збору та додаткових витрат виконавчого провадження, а також визнання протиправною та скасування відповідних постанов. При цьому апеляційний господарський суд враховує, що подібні висновки про юрисдикцію такого спору зробив Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 760/16864/19 (провадження № 61-2555св22), постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2025 року по справі № 759/5821/13-ц (провадження № 61-12663св24).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі №229/1026/21 зазначила, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Отже, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу, зокрема, стягнення виконавчого збору, основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується і те, що в ухвалі від 29 березня 2023 року в справі № 585/2436/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не вбачає підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду (від 6 червня 2018 року в справі №127/9870/16-ц та від 18 грудня 2019 року в справі № 759/15553/14-ц) "щодо адміністративної юрисдикції справ з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані".
Відтак доводи Боржника про те, що скарга на постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору має розглядатися господарським судом, спростовуються як вищеописаною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду так і численними постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду та в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.
Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду зазначає, що Боржник помилково ототожнює оскарження дій виконавця під час виконання судового рішення з оскарженням самостійних виконавчих документів, до яких належить постанова про стягнення виконавчого збору. Суд наголошує, що на відміну від процедурних дій у межах конкретного виконавчого провадження, постанова про виконавчий збір є окремим актом, виданим виконавцем у межах його повноважень і відповідно до статті 3 Закону “Про виконавче провадження” та прирівнюється до виконавчих документів.
За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що подаючи апеляційну скаргу Боржник неправильно тлумачить положення частини 1 статті 74 Закону “Про виконавче провадження” та статті 339 ГПК України, які застосовуються лише у випадку, коли оскаржуються дії чи рішення виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами господарського судочинства. У даній же справі оскаржується не дія виконавця у процесі виконання рішення господарського суду, а постанова про стягнення виконавчого збору, що прямо віднесена Законом до юрисдикції адміністративних судів. І при цьому постанови про стягнення виконавчого збору стосуються безпосереднього виконання рішень інших органів (посадових осіб) - виконавця, а не судового рішення.
Окрім того, в силу імперативної норми частини 2 статті 74 Закону “Про виконавче провадження”, спори щодо постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів розглядаються саме в порядку адміністративного судочинства, незалежно від того, за яким рішенням виникло первісне виконавче провадження.
З огляду на усе вищевстановлене у сукупності суд апеляційної інстанції доходить висновку про закриття провадження в частині скарги Боржника щодо визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Органу виконання від 6 листопада 2025 року про стягнення виконавчого збору.
Дане судове рішення в цій частині прийнято місцевим господарським судом. 

Що ж стосується скарги в частині визнання незаконною бездіяльність державного виконавця Органу виконання щодо невинесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 та зобов`язання державного виконавця Органу виконання прийняти постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” в розрізі доказів долучених до скарги Боржника на підтвердження обставин щодо застосування до даного виконавчого провадження пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», то колегія суду зауважує таке. 
Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України “Про виконавче провадження”.
Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення (за кожним кредитором, який є стягувачем у відповідному виконавчому провадженні) підприємств, що виробляють, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення”, з виконавчих проваджень, стягувачами за якими є Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, її дочірня компанія “Газ України”, публічне акціонерне товариство “Укртрансгаз”, оператор газотранспортної системи, оператори газорозподільних систем, електропостачальники, оператори системи розподілу (як правонаступники в частині прав та обов`язків за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією), у тому числі їхні правонаступники у разі заміни стягувача у виконавчому провадженні, а також теплогенеруючі організації, а боржниками - підприємства, що виробляють теплову енергію, транспортують та постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, та підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.
Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”, за умови перебування боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову (частина 2 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження”).
За змістом частини 4 статті 35 Закону України “Про виконавче провадження” арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадків, передбачених пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.
У випадку, передбаченому пунктом 15 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до виключення боржника з реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”. У разі поновлення виконавчого провадження, зупиненого на підставі пункту 15 частини першої статті 34 цього Закону, виконавче провадження повторному зупиненню з таких підстав не підлягає (частина 11 статті 35 Закону України “Про виконавче провадження”).
29 серпня 2021 року набув чинності Закон України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” (Закон № 1639-IX), дія якого поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості (грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені до реєстру (стаття 2 зазначеного Закону).
Частиною 2 статті 4 Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” врегульована процедура проведення взаєморозрахунків.
За змістом статті 6 Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” на заборгованість за договорами купівлі-продажу / постачання природного газу, укладеними з акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, та договорами про надання послуг з транспортування природного газу, яка підлягає врегулюванню відповідно до статті 1 цього Закону, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до статті 5 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються.
Неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість підприємств, включених до Реєстру, за договорами купівлі-продажу/постачання природного газу, укладеними з акціонерним товариством “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, та договорами про надання послуг з транспортування природного газу, у тому числі підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, що обліковуються учасниками процедури врегулювання заборгованості та не сплачені станом на дату включення до Реєстру, підлягають списанню: за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, в тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону.
Отже, наведеними положеннями Закону передбачений механізм урегулювання питань щодо основної заборгованості підприємств, включених до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а також підстави та передумови для списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на цю ж заборгованість, учасниками такої процедури врегулювання, визначеними статтею 1 Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”.
Згідно зі статтею 3 Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” для участі у процедурі врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єкти ринку природного газу включаються до реєстру, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається НКРЕКП та оприлюднюється на її офіційному веб-сайті.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, 12 вересня 2022 року на офіційному сайті НКРЕКП розміщено постанову № 1077 від 6 вересня 2022 року, якою включено Боржника до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу (том 9, а.с. 77).
Отже, матеріалами справи підтверджено, що Боржника включено до Реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, тобто скаржник (відповідач, боржник) є учасником процедури врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” №1639-ІХ.
Як вже неодноразово зазначено у даній постанові рішенням Господарського суду Рівненської області від 17 липня 2025 року позов задоволено та стягнуто з Боржника на користь Стягувача 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу та 735 700 грн 00 коп. судового збору.
16 вересня 2025 року на виконанняцього рішення, повноважним судом видано відповідний наказ.
Стягувач подав до Органу виконання заяву № 2*10-596-25 від 29 жовтня 2025 про примусове виконання рішення у справі № 918/1221/20.
6 листопада 2025 року державним виконавцем Органу виконання відкрито виконавче провадження № 79537003 на виконання наказу Господарського суду Рівненської області № 918/1221/20 виданого 16 вересня 2025 року про стягнення з Стягувача на користь Боржника 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу та 735 700 грн 00 коп. судового збору.
7 листопада 2025 року Боржник засобами електронного поштового зв`язку та засобами поштового зв`язку направив заяву № 33701-Сл-74-1125 про зупинення вчинення виконавчих дій до Органу виконання на електронні адреси themis@minjust.gov.ua, themis@ca.minjust.gov.ua, а також поштову адресу: 01001, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13.
В свою чергу, державний виконавець Органу виконання відмовився зупиняти виконавче провадження № 79537003 мотивуючи це тим, що у наказі від 16 вересня 2025 року міститься два види заборгованості: 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу та 735 700 грн 00 коп. судового збору (яка хоч і є витратами по оплаті судового збору, але у виконавчому провадженні прирівнюється до заборгованості). Орган виконання при цьому вказав, що допоки Боржником не буде погашено заборгованість по судовому збору 735 700 грн 00 коп., Орган виконання вважає, що підстав для зупинення ВП № 79537003 відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” немає. 
Окрім того, Орган виконання заявив, що положення пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” не охоплюють тієї ситуації, яка склалася у даній справі, коли в межах одного виконавчого документа наявні різні складові заборгованості: одна частина боргу підлягає врегулюванню у порядку, визначеному Законом №1639-IX, тоді як інша не підпадає під дію спеціальних механізмів цього Закону. Відповідно автоматичне поширення дії пункту 15 частини першої статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” на ситуацію, де у складі боргу поєднуються врегульовані та неврегульовані категорії заборгованості, є з позиції Органу виконання юридично помилковим та таким, що суперечить меті закону.
Відтак, оцінивши довід апеляційної скарги та зважаючи на імперативну норму статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суду зауважує, що виконавець на підставі постанови НКРЕКП про включення до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, має зупинити вчинення виконавчих дій щодо такого підприємства, а також зняти накладені арешти на майно та грошові кошти у випадку, якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”. Аналогічний висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року в справі № 925/555/21.
Принцип юридичної визначеності, що є складовою верховенства права, вимагає, щоб у випадку прийняття спеціального закону з певного питання цей закон не ставився під сумнів, зокрема, шляхом його невиконання. Сторони, прав та обов`язків яких він стосується, повинні очікувати, що цей закон уповноважені органи держави застосують у відповідних правовідносинах за відсутності для цього перешкод. 
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16 травня 2025 року в справі № 903/421/24 зазначила, що на момент відкриття виконавчого провадження у приватного виконавця наявні дві обов`язкові обставини для зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні, передбачені пунктом 15 частиною першою статті 34 Закону України «Про виконавче провадження»:
1) перебування боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу;
2) сума, що стягується за наказом підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».
Закон не надає виконавцю повноважень оцінювати, тлумачити або перевіряти обсяг заборгованості, яка підлягає врегулюванню в межах процедури, передбаченої Законом № 1639-ІХ. Визначення і затвердження розміру такої заборгованості здійснюється відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року № 1179 (на підставі договорів про організацію взаєморозрахунків).
Відповідно до пункту 15 частини першої статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, якщо сума, що стягується, підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”, за умови перебування боржника в реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу.
Зупинення вчинення виконавчих дій на час перебування Боржника у Реєстрі підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу відповідно до статті 3 Закону України №1639-ІХ є обмеженням, передбаченим Законом, дія якого поширюється на відносини із врегулювання видів заборгованості (грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону, суб`єктів ринку природного газу, що включені до Реєстру.
Закон прямо покладає на виконавця обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій у разі, якщо стягувана сума підлягає врегулюванню в межах Закону № 1639-IX .
Відтак, зважаючи на наявність доказів щодо дотримання двох вищеописаних умов, зокрема, перебування Боржника в Реєстрі підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, та віднесення саме суми основного боргу за наказом Господарського суду Рівненської області від 16 вересня 2025 року в справі № 918/1221/20 до передбаченої Законом України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу” та ініційованої боржником процедури врегулювання, у державного виконавця відповідно до пункту 15 частини 1 статті 34 та частини 4 статті 35 Закону України “Про виконавче провадження” безумовно немає підстав вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені з виконання наказу саме в частині стягнення 82 877 349 грн 09 коп. основного боргу та існує зобов`язання щодо зупинення виконавчого провадження в цій частині.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що оспорюване судове рішення не оспорено в частині встановлення місцевим господарським судом обов`язку зупинити виконавче провадження та виконавчі дії з винесення наказу в частині стягнення основного боргу.
В той же час, що ж стосується зупинення виконавчого провадження в частині стягнення судового збору в розмірі 735700 грн, то колегія суду зауважує наступне.
Одним з двох критеріїв, яким має відповідати Боржник щоб відносно нього було зупинено виконавче провадження в силу дії пункту 15 частини 1 статті 34 та частини 4 статті 35 Закону України “Про виконавче провадження” (про що прямо вказано в даній статті) є саме те, що сума, яка стягується за наказом підлягає врегулюванню відповідно до процедур, передбачених Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» (апеляційний господарський суд враховує правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16 травня 2025 року в справі № 903/421/24). 
З доводів Боржника наведених в самій скарзі так і з судового рішення по справі 3918/1221/20 вбачається, що це сума основного боргу (а саме 82877349 грн 09 коп.), котра й підлягає примусовому стягненню на підставі наказу господарського суду від 16 вересня 2025 року. 
Поряд з тим, визначення виду сум, котрі підлягають врегулюванню Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» наведено в самому ж Законі, ними є: заборгованість не сплачена станом на дату включення до Реєстру, за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, в тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нарахованих на цю ж заборгованість.
Відтак Закон Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» містить чітку конкретизацію тих видів сум, котрі підлягають врегулюванню по Закону, і жодної згадки в даному Законі про врегулювання такого виду заборгованості як судовий збір по справі не існує, що в свою чергу вказує на безпідставність тверджень апелянта у цій частині. В той же час, не зупинення виконаня судового рішення в частині стягнення судового збору, не зважаючи на те, що він зазначений у тому ж виконавчому документі, що і заборгованість виконання по котрій підлягає зупиненню за Законом, є аналогічно законним і обгрунтованим, а твердження Боржника та Органу виконання (контроверсійні одна до одного), що полягають у твердженні щодо повного зупинення виконання чи повного не зупинення виконання, з призми вищеописаної судової практики є цілком надуманим.
Що ж до доводів апелянта про те, що Органом виконання не зупинено виконання наказу за оспорюваною ухвалою, то суд апеляційної інстанції звертає увагу Боржника, що з огляду на оскарження цієї ухвали, вона не набрала законної сили, а отже у Органу виконання виник обов`язок виконати рішення суду (за невиконання котрого передбачена кримінальна відповідальність) лише з набранням ним законної сили (тобто, зокрема у випадку залишення відповідного рішення без змін судом апеляційної інстанції, з моменту проголошення такого судового рішення). 
Враховуючи усе вищеописане, колегія суддів доходить висновку, що судовий збір покладений на боржника за судовим рішенням не є тією заборгованістю саме по виконавчому провадженню підлягає врегулюванню на підставі дії Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу».
Підсумовуючи усе описане вище, колегія суду визнає незаконною бездіяльність державного виконавця Орану виконання щодо невинесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу у розмірі 82 877 349 грн 09 коп. та зобов`язує державного виконавця прийняти постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” саме щодо стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”.
В той же час суд апеляційної інстанції вважає законним не зупинення виконання щодо стягнення судового збору. 
Відповідно у задоволенні решти вимог пункту 2 та пункту 5 прохальної частини скарги щодо зупинення всього виконавчого провадження, а саме в частині що стосується судового збору, суд апеляційної інстанції відмовляє, оскільки законні підстав для зупинення всього виконавчого провадження № 79537003 (а не частини про стягнення основного боргу) до якого входить стягнення судового збору - відсутні. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зупинення виконавчого провадження в частині є цілком можливим і передбаченим законодавством, це означає, що виконавчі дії припиняються лише щодо певної суми боргу, конкретного майна або окремих вимог, тоді як решта провадження триває у звичайному режимі. Саме на підставі рішення суду про таке зупинення зупиняється стягнення за виконавчим документом лише в певній частині. Виконавець виносить постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у частині на підставі відповідних документів (рішення суду).
Дане судове рішення в цій частині прийнято місцевим господарським судом, відповідно суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване судове рішення і у цій частині. 

Що ж стосується скарги в частині визнання незаконними дій державного виконавця Органу виконання щодо стягнення з Відповідача грошових коштів в розмірі 4 860 грн у виконавчому провадженні № 79537003 та зобов`язання Міністерства юстиції України в особі Органу виконання повернути на рахунок № НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” з депозитного рахунку грошові кошти утримані платіжною інструкцією №15993 від 7 листопада 2025 року в розмірі 3581 грн 54 коп., № 15991 від 10 листопада 2025 року в розмірі 778 грн 46 коп., №16200 від 12 листопада 2025 року в розмірі 500 грн, то колегія суду зауважує наступне.
7 листопада 2025 року державний виконавець Органу виконання розпочав стягнення по наказу від 16 вересня 2025 року в частині судового збору, стягнувши при цьому:
· згідно з платіжною інструкцією № 15993 від 7 листопада 2025 року 3 581 грн 54 коп (дата виконання 10 листопада 2025 року;
·  згідно з платіжною інструкцією № 15991_00000/9104a 595a1a04999b5967bcfd97a28ae від 10 листопада 2025 року 778 грн 46 коп.;
· згідно з платіжною інструкцією № 16200 від 12 листопада 2025 року 500 грн 00 коп..
У сукупності державний виконавець Органу виконання у примусовому порядку стягнув 4 860 грн судового збору на виконання наказу від 16 вересня 2025 року.
Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 534 Цивільного кодексу України, при недостатності коштів для повного погашення боргу, черговість така: спочатку витрати кредитора на отримання виконання, далі проценти та неустойка (штраф, пеня), і в останню чергу — основна сума боргу. Це загальне правило може змінюватися договором. 
Відтак, існують основні правила черговості погашення заборгованості, а саме: 1 черга: Витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання (судовий збір, витрати на виконавче провадження); 2 черга: Проценти та неустойка (пеня, штраф); 3 черга: Основна сума боргу. 
Верховний Суд у cправі № 917/704/23 погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що виконавець, який не є учасником процедури врегулювання заборгованості між сторонами та не уповноважений визначати її результати і хід проведення, встановивши що ТОВ “Лубнигаз-Трейдинг” включено до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу, на підставі відповідної постанови НКРЕКП, та те що заборгованість за наказом Господарського суду Полтавської області від 21 травня 2024 року в справі № 917/704/23, щодо якої боржником вживаються заходи із врегулювання відповідно до Закону України № 1639-ІХ, мав обов`язок зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні стосовно виконання цього наказу на підставі пункту 15 частини першої статті 34 Закону України “№ 1639-ІХ (за винятком витрат на оплату судового збору), а також відповідно до частини четвертої статті 35 цього Закону - зняти арешт з майна та грошових коштів боржника.
З огляду на те, що судовий збір не входить до заборгованості яка підлягає врегулювання відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”, відтак державний виконавець правомірно розпочав примусове стягнення грошових коштів на покриття судового збору у виконавчому провадженні № 79537003.
При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що частина стягнення у ВП № 79537003, що стосується судового збору, залишається чинною та підлягає обов`язковому виконанню в загальному порядку, а тому дії державного виконавця щодо стягнення сум судового збору (4 860 грн) є законними та відповідають Закону України “Про виконавче провадження”, оскільки зазначені грошові кошти були стягнуті Органом виконання саме на виконання частини виконавчого документа, яка не підлягає зупиненню, в частині стягнення судового збору.
Із урахуванням усього вище викладеного суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні вимог пункту 3 прохальної частини скарги Боржника, а саме: про визнання незаконними дій державного виконавця Органу виконання щодо стягнення грошових коштів в розмірі 4 860 грн у виконавчому провадженні № 79537003.
У задоволенні вимог пункту 4 прохальної частини скарги Боржника щодо зобов`язання Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби повернути на рахунок № НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” з депозитного рахунку грошові кошти утримані платіжними інструкціями: №15993 від 7 листопада 2025 року в розмірі 3581 грн 54 коп., № 15991 від 10 листопада 2025 року в розмірі 778 грн 46 коп., №16200 від 12 листопада 2025 року в розмірі 500 грн. суд апеляційної інстанції також відмовляє, оскільки утримані державним виконавцем кошти спрямовані на погашення судового збору, який не входить до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону № 1639-ІХ і щодо якого мораторій чи зупинення виконавчих дій не застосовується.
Відтак, підсумовуючи усе описане вище, Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що скаргу Боржника слід задоволити частково. Суд визнає незаконною бездіяльність державного виконавця Органу виконання щодо невинесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 79537003 в частині стягнення основного боргу у розмірі 82 877 349 грн 09 коп.. У задоволенні решти вимог пункту 2 прохальної частини скарги скаржника колегія суду - відмовила. У задоволенні вимог пункту 3 прохальної частини скарги скаржника (а саме: про визнання незаконними дій державного виконавця Органу виконання щодо стягнення з Боржника грошових коштів в розмірі 4 860 грн у виконавчому провадженні № 79537003) судовою колегією також відмовляється. У задоволенні вимог пункту 4 прохальної частини скарги скаржника (а саме, про зобов`язання Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби повернути на рахунок № НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” з депозитного рахунку грошові кошти утримані платіжними інструкціями: №15993 від 7 листопада 2025 року в розмірі 3581 грн 54 коп., № 15991 від 10 листопада 2025 року в розмірі 778 грн 46 коп., №16200 від 12 листопада 2025 року в розмірі 500 грн) апеляційний господарський суд відмовляє.
Водночас, Північно-західний господарський суд зобов`язує державного виконавця Органу виконання прийняти постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні  № 79537003 в частині стягнення основного боргу у розмірі 82 877 349 грн 09 коп. на підставі пункту 15 частини 1 статті 34 Закону України “Про виконавче провадження” - щодо стягнення заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”.
У задоволенні решти вимог пункту 5 прохальної частини скарги Скаржника суд апеляційної інстанції відмовляє.
Дане судове рішення і було прийнято місцевим господарським судом, з огляду на що колегія суду залишає його без змін. 
За таких обставин скарга Боржника є безпідставною та доводи наведені в ній спростовуються усім описаним вище у даній постанові. 
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції покладаються на Боржника, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнегаз Збут" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 грудня 2025 року по справі №918/1221/20 - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 2 грудня 2025 року по справі №918/1221/20 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №918/1221/20 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 10 лютого 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя Філіпова Т.Л.