УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/15211/24 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В. 
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М., 
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/15211/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про стягнення невиплачених коштів 
за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області 
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та
на додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року, які ухвалені під головуванням судді Стрілецької О.В. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Потьомкіна С.О. звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФУ в Житомирській області). Просила стягнути з ГУ ПФУ в Житомирській області в порядку спадкування неотриманні за життя спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суми пенсійних виплат за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2021 року в справі №240/12798/21 у сумі 192 537,63 грн.
Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_2 . Відповідно до заповіту ОСОБА_2 жилий будинок та усе майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, належне спадкодавцю на день її смерті, заповіла ОСОБА_1 . Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2021 року в справі №240/12798/21 задоволений позов її матері ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 14 листопада 2020 року, а також зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області здійснити з 14 листопада 2020 року нарахування та виплату ОСОБА_2 таких виплат. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду набрало законної сили та ОСОБА_2 був виданий виконавчий лист. Після смерті матері вона ( ОСОБА_1 ) прийняла спадщину. 

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року позов задоволений. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 у порядку спадкування неотримані за життя спадкодавцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , підвищення до пенсії в сумі 192 537,63 грн та вирішено питання судового збору.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2025 року стягнуто з ГУ ПФУ в Житомирській області на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції від 13 лютого 2025 року та додатковим рішенням цього ж суду першої інстанції від 11 березня 2025 року, відповідач ГУ ПФУ в Житомирській області подало на них апеляційні скарги. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі та не покладати на відповідача судовий збір, а також відмовити у стягнені витрат на професійну правничу допомогу повністю. 
Доводи апеляційної скарги на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 13 лютого 2025 року аргументовані тим, що ОСОБА_2 перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримувала пенсію за віком, обчислену згідно з Законом №1058, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2021 року в справі №240/12798/21, ОСОБА_2 проведено нарахування підвищення до пенсії з 14 листопада 2020 року по 30 вересня 2021 року та нараховано доплату в сумі 44 422,27 грн, яка не виплачена. Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду здійснюється у Порядку, передбаченому постановою КМУ від 22 серпня 2018 року №649, тобто за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету. Також згідно з п.33 Порядку визначено, що у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган казначейства для виконання рішення про стягнення передає до казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом казначейства відновлюється проведення платежів боржника. Крім цього, з 01 квітня 2021 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1279 «Деякі питання організації виплати пенсій та грошової допомоги» (далі - постанова), якою вносяться зміни до Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 (далі - Порядок). Пунктом 3 постанови закріплено, що Пенсійному фонду України до 01 квітня 2021 року провести підготовчі технічні заходи для забезпечення переходу до централізованого фінансування виплати пенсій. Постановою також внесено зміни до підпункту 4 пункту 4 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, відповідно до якого Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань забезпечує своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсій. Отже, з 01 квітня 2021 року функції з фінансування виплати пенсій покладені на Пенсійний фонд України, а не на його територіальні органи. Тому, відсутність у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повноважень щодо виплати пенсії (виплати заборгованості на виконання судового рішення) унеможливлює притягнення до відповідальності шляхом стягнення коштів. Відповідно до п.4 частини першої ст.1219 ЦК України до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом, тобто правонаступництво щодо виплат, які є предметом позовних вимог не допускається. При винесенні рішення щодо правильності обрахунку позивачем доплати за рішенням суду, було допущено втручання у дискреційні повноваження відповідача. Розрахунок заборгованості, зазначений позивачем у позовній заяві про стягнення коштів за рішенням Житомирського окружного адміністративного суду в справі №240/12798/21, визначений ним самостійно та не може бути взятий до уваги, оскільки він здійснений без застосування чинного законодавства в довільній формі. Сума 192 537,63 грн, яку позивач зазначає для стягнення, є необґрунтованою та безпідставною.
Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2025 року аргументовані тим, що витрати на правову допомогу в сумі 6 000 грн не відповідають складності справи та обсягу роботи, такі витрати є необґрунтованими та не можуть бути стягнуті з органу Пенсійного фонду. Ця судова справи не вирізняється особливою складністю формування правової позиції та доказової бази; доведення неправомірності дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень тощо. Для професійного адвоката, яким є представник позивача, не складає великих зусиль здійснення процесу написання та складання позову в справі. 

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_1 адвокат Потьомкін С.О. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
При цьому посилається на те, що скаржник стверджує, що функції з фінансування виплати пенсій з 01 квітня 2021 року покладені на Пенсійний фонд України, а не на його територіальні підрозділи, а відсутність у скаржника повноважень щодо виплати пенсій «унеможливлює притягнення до відповідальності шляхом стягнення коштів». Однак твердження скаржника про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області не наділене повноваженнями щодо виплати пенсій, фінансування яких здійснюється виключно Пенсійним фондом України, не відповідають вимогам нормативно-правових актів, спростовуються матеріалами справи, а відтак є неспроможними. Відповідно до вимог Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року №28-2, саме на територіальні органи Пенсійного фонду України покладені обов`язки щодо здійснення нарахування (перерахунку) та виплати пенсій (пункт 4), а Пенсійний фонд України здійснює контроль за роботою його територіальних органів щодо призначення і виплат пенсій, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, що врегульовано нормами Положення про Пенсійний Фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 (з подальшими змінами). Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 перебувала на обліку саме в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та саме цей державний орган здійснював нарахування і виплату їй пенсійних виплат, саме на нього був покладений обов`язок за судовим рішенням від 23 серпня 2021 року в справі №240/12798/21 здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_2 правильно нарахованих пенсійних виплат, а тому позов пред`явлений до належного відповідача. Скаржником не надано доказів на підтвердження того, що виплату пенсії ОСОБА_2 , а в подальшому її спадкоємцю, повинен був здійснити Пенсійний фонд України, а не скаржник. Доказів про те, що вимоги заявлені до неналежного відповідача представник відповідача не надав. Водночас, відмова у виплаті успадкованих позивачем коштів становить порушення її права на мирне володіння своїм майном, передбачене ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили за життя спадкодавця, про зобов`язання пенсійного фонду здійснити нарахування та виплату спадкодавцю підвищення до пенсії, не позбавляє його спадкоємця (спадкоємців) можливості спадкувати право на отримання грошових сум пенсії. У розумінні положень ст.1227 ЦК України ці суми вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення. Очевидно, що такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати. Такий правовий висновок викладений в постанові Касаційного Цивільного Суду в складі Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі №295/4158/23. Рішенням у справі №240/12798/21 зобов`язано скаржника здійснити з 14 листопада 2020 року нарахування та виплату підвищення до пенсії ОСОБА_2 , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік). У даному випадку дискреційні повноваження у скаржника були відсутні, оскільки був лише один правомірний та обґрунтований варіант поведінки для скаржника, вказаний судом у рішенні в справі №240/12798/21, а саме - нарахувати ОСОБА_2 підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Фактичне нарахування ОСОБА_2 підвищення до пенсії в розмірі, іншому, ніж визначено у рішенні суду в справі №240/12798/21, свідчить про неналежне виконання судового рішення скаржником, а отже, про нехтування принципом обов`язковості судового рішення.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.34-37 т.2). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2021 року в справі №240/12798/21 позов задоволений. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Житомирській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, яка проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано ГУ ПФУ в Житомирській області здійснити з 14 листопада 2020 року нарахування та виплату ОСОБА_2 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно з законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Рішення набрало законної сили 23 вересня 2021 року.

ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким жилий будинок в АДРЕСА_1 , та все своє майно де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй дочці ОСОБА_1 (а.с.22 т.1).

ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та про укладення шлюбу (а.с.19-20 т.1).

Виконавчий лист виданий 22 лютого 2022 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.18).

Отже, за життя спадкодавця рішення адміністративного суду набрало законної сили та був виданий виконавчий лист.

ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом майна матері ОСОБА_2 та прийняла спадщину після смерті матері, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с.22-23 т.1).

Матеріали спадкової справи №27/2022 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , яка розпочата у травні 2022 року, таких обставин не спростовують (а.с.63-121 т.1).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 25 липня 2023 року в справі №240/12798/21 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження (а.с.32-34 т.1).

За приписами ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені ст.608 ЦК України (ст.1219 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Відповідно до частини першої ст.91 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що суми пенсії, які не були за життя одержані спадкодавцем, входять до складу спадщини.

Відповідно до частини четвертої ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 14 лютого 2022 року в справі №243/13575/19 зазначив, що тлумачення ст.1227 ЦК України доводить, що:
- цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;
- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (ст.1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Крім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до ст.1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (ст.1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (ст.1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (ст.1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;
- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень ст.1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша ст.18 ЦПК України).

Тлумачення ст.1227 ЦК України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, за життя спадкодавця, про зобов`язання пенсійного фонду здійснити нарахування та виплату спадкодавцю підвищення до пенсії, не позбавляє його спадкоємця (спадкоємців) можливості спадкувати право на отримання грошових сум пенсії. У розумінні положень ст.1227 ЦК України ці суми вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю. Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення. Очевидно, що такий підхід дозволяє отримати результати, яких розум і справедливість могли б очікувати. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі №295/4158/23.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 недоотриманої пенсії після померлої ОСОБА_2 в сумі 192 537,63 грн, оскільки вказані грошові суми належали за життя ОСОБА_2 та увійшли до складу спадщини, яку прийняла позивач.

Окрім того, як вказано вище ОСОБА_2 зверталася до адміністративного суду з приводу неправомірних дій пенсійного фонду, які полягали в тому, що цим органом пенсія їй виплачувалася у неправильному розмірі, на підставі судового рішення позов був задоволений, відповідач був зобов`язаний здійснити перерахунок доплати до пенсії саме у розмірі двох мінімальних заробітних плат, а не в розмірі прожиткового мінімуму. Відтак право на такі виплати виникло у ОСОБА_2 за життя, а тому не отримані у належному розмірі грошові кошти перейшли до її спадкоємця на підставі ст.1227 ЦК України. Наведене виключає потребу повторно звертатися до суду за проведенням аналогічного перерахунку вже після смерті ОСОБА_2 .

У спірних правовідносинах Головне управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області є належним відповідачів у цій справі, а посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що належним відповідачем у справі є Пенсійний фонд України не грунтуються на положеннях закону.

Решта доводів апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовує та з огляду на викладене вище додаткової мотивації не потребує, оскільки ґрунтується лише помилковому тлумаченні норм права та переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції від 13 лютого 2025 року відсутні, а тому рішення залишається без змін.

Стосовно законності та обґрунтованості додаткового рішення суду першої інстанції від 11 березня 2025 року, слід зазначити наступне.

Стороною позивача через систему «Електронний суд» 14 лютого 2025 року подана заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 24 253,76 грн, до якої додані докази. У позовній заяві позивач заявляла про це.

За положеннями частини восьмої ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 

Відповідно до частин першої та другої ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої ст.137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята ст.137 ЦПК України).

При цьому, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини третьої ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц).

Суд із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19, від 01 серпня 2019 року в справі №915/237/18, від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18, від 17 вересня 2020 року в справі №904/3583/19).

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 наголошено на тому, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 

Надання правничої допомоги позивачу підтверджується наступними доказами: договором №316-24 про надання правничої (правової) допомоги, укладеним 23 вересня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Потьомкіним С.О.; додатком №1 до договору про надання правничої (правової) допомоги №316-24; актом №240 від 13 лютого 2025 року прийому-передачі послуг за договором №316-24 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 23 вересня 2024 року, який підписаний адвокатом Потьомкіним С.О. та ОСОБА_1 , згідно з яким до переліку наданих адвокатом послуг входить представництво інтересів з питань стягнення грошових коштів у порядку спадкування, вартість послуги становить 5 000 грн; відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, вартість 1 925,38 грн; копією платіжної інструкції №@2PL568524 від 17 жовтня 2024 року про сплату Потьомкіну С. грошових коштів в сумі 6 925,38 грн (а.с.173-176 т.1).

У додатку 1 до договору прописано, що сторони обумовили наступний розмір гонорару за надання послуг за надання послуг, визначених у п.1 цього додатку до договору та строки його сплати: 5 000 грн - протягом десяти календарних днів з дати укладення цього додатку до договору; 10% від розміру задоволених позовних вимог на користь клієнта як позивача - протягом десяти календарних днів із дати фактичного отримання клієнтом присуджених судом сум коштів в порядку виконання рішення суду ((192 537,63*10%)+ 5 000=24 253,76 грн).

Ураховуючи особливості предмета спору, складність справи та її значення для сторін, час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом і складністю справи, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000 грн, що є співмірним та відповідає наданому адвокатом у цій справі обсягу послуг. Такий розмір є дійсним, неминучим та необхідним. Зменшую розмір витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції також обґрунтовано врахував, що відповідач є органом, на який не може бути покладений надмірний майновий тягар із урахуванням перебування України в умовах воєнного стану впродовж тривалого часу. 
Інші доводи апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції від 11 березня 2025 року не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, суд апеляційної інстанції також залишає додаткове рішення суду першої інстанції від 11 березня 2025 року без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та на додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: