ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 р. 	Справа № 520/22176/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2025, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 29.10.25 по справі № 520/22176/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі по тексту – ВЧ НОМЕР_2 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту від 13.07.2025р. щодо звільнення з військової служби за пп. г, п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України розглянути рапорт від 13.07.2025р., щодо звільнення з військової служби за пп. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийняти рішення по суті порушеного у рапорті питання.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправний характер бездіяльності відповідача, яка полягає у не розгляді рапорту про звільнення ОСОБА_1 з військової служби від 19 червня 2024 року відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту – Закон № 2232-XII), оскільки за вимогами підпункту 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України 31 січня 2024 № 40 (далі по тексту – Інструкція № 40), такий рапорт має бути розглянутий протягом 30 днів з моменту його реєстрації у стройовій частині, що не мало місця у спірних правовідносинах.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 по справі № 520/22176/25 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі № 520/22176/25 та прийняти нове рішення, яким визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_2 протиправною; зобов`язати військову частину розглянути рапорт від 13.07.2025 по суті та прийняти відповідне рішення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про залишення судом першої інстанції поза увагою того факту, що нормами чинного законодавства не передбачено підстав для нерозгляду рапорту військовослужбовця про звільнення, а відтак, у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття вмотивованого рішення по суті питання, що входить до його виключної компетенції.
Додатково зауважив, що статус «самовільне залишення частини» не позбавляє позивача права подавати відповідний рапорт, звертатись зі зверненнями та вимагати розгляду своєї заяви по суті. Так, ані Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі – Положення № 1153/2008), ані будь-який інший нормативно правовий акт не містять обмежень, що особа у статусі «самовільне залишення частини» не може подати рапорт.
До того ж, відносно ОСОБА_1 триває лише досудове розслідування, вироки суду – відсутні, а тому наразі особа вважається невинною.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення - без змін.
Повідомив, що у зв`язку тим, що рапорт на звільнення був наданий військовослужбовцем після залишення останнім місця несення служби та на даний час місце знаходження позивача невідомо, він рахується як особа, що самовільно залишила місце несення служби без поважних причин в умовах військового стану та у відношенні якого відкрите кримінальне провадження, а тому рапорт на звільнення останнього не розглядався.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач 13.07.2025 року направив «Укрпоштою» рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (рідний брат позивача – ОСОБА_2 зник безвісті).
Однак станом на цей час відповіді не отримав.
Не погодившись з бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не допущено протиправної бездіяльності щодо не розгляду рапорту позивача від 13.07.2025, а відтак не підтверджено порушень прав позивача у спірних правовідносинах, оскільки позивачем не спростовано факту самовільного залишення військової частини.
Крім того, за висновком суду, копія рапорту не містить доказів його подання, як-то відмітки відповідного підрозділу або посадових осіб військової частини про прийняття такого рапорту. Інших доказів особистого подання рапорту від 13.07.2025 у пункті постійної дислокації ВЧ НОМЕР_2 Національної гвардії України позивачем не надано.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-ХІІ.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із абзацом 16 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, зокрема, якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, син, донька, батько, мати або рідний (повнорідний, неповнорідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
Відповідно до частини 7 статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення № 1153/2008, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі — громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі. (пункт 1).
Згідно з підпунктом 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_5 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;
у військових званнях до бригадного генерала (коммодора) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;
у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;
у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.
Пунктом 233 Положення № 1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.
Загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі – військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням визначено Інструкцією № 40.
Пунктом 2.1.6 Інструкції № 40 визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі – документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.
Рапорт (заява) – письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ (пункт 3.11.6. Інструкції).
Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі — громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі — військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року № 735 (далі — Інструкція № 735).
Згідно пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, — невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Згідно з пунктом 6 розділу І Інструкції № 735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.
У відповідності до пункту 2 розділу ІІ Інструкції № 735 письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.
Отже, у наведених вище нормативно-правових актах детально роз`яснено поняття «рапорт», а також встановлено конкретні строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів.
З огляду на вищезазначене, слід зробити висновок, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).
Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.04.2025 по справі № 280/7446/24, яка в силу частини 5 статті 242 КАС України є обов`язковою для врахування.
Праву військовослужбовця на звернення до безпосереднього командира для вирішення питання службового чи особистого характеру кореспондує обов`язок військового командира відреагувати на поданий рапорт.
Наслідком написання рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про його звільнення чи про відмову у задоволенні рапорту (постанова Верховного Суду від 08.07.2025 по справі № 580/6020/22).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 командиру Військової частини НОМЕР_2 було направлено рапорт з проханням звільнення його з військової служби, у зв`язку з тим, що рідний брат позивача – ОСОБА_2 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_6 зник безвісті 22.02.2025 у районі АДРЕСА_3 під час виконання бойового завдання.
На підтвердження вказаних обставин до рапорту було додано копії : паспорту ОСОБА_1 , військового квитка ОСОБА_1 , свідоцтва про шлюб батьків, свідоцтва про народження ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , сповіщення сім`ї № 1776/1/6401 від 28.02.2025 про зниклого безвісти ОСОБА_2 , витягу з рішення ЕКОПФО Сердюкової Н. А., витягу з ЄДСР від 04.03.2025.
У наданих до суду першої інстанції поясненнях, які враховані судом при прийнятті рішення, відповідач стверджував, що позивач є таким, що самовільно залишив місце служби та його військова служба призупинена. Для вирішення питання за поданими рапортами йому необхідно прибути за місцем служби та доповісти про причини самовільного його залишення.
Суд першої інстанції вважав, що відповідачем обраний вірний порядок розгляду рапорту позивача, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази надходження вказаного рапорту на адресу безпосереднього командира внаслідок самовільного залишення місця служби.
За таких обставин, суд констатував відсутність бездіяльності відповідача при розгляді рапорту «заяви» позивача про звільнення зі служби внаслідок порушення порядку його подання.
У той же час з урахуванням встановлених обставин справи та нормативного врегулювання спірного питання, колегія суддів вважає передчасним такий висновок суду першої інстанції.
Так, відповідно до наявного у матеріалах справи опису вкладення у цінний лист, копія рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами разом із долученими до нього документами була надіслана на адресу Військової частини НОМЕР_2 засобами поштового зв`язку.
Відповідно до трекінгу поштового відправлення та копії повідомлення про вручення поштового відправлення, рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами разом із долученими до нього документами був отриманий відповідачем 16.07.2025.
Крім того, за змістом наданого до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву, відповідачем зазначено, що «будучи з 12.07.2025 безпідставно відсутнім на службі в умовах воєнного часу 13.07.2025 року Укрпоштою надсилає до військової частини рапорт на звільнення з військової служби за пп. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", який через декілька днів надходить на розгляд до Військової частини НОМЕР_2 . У подальшому 17.07.2025 року за даним фактом відкривається кримінальне провадження № 62025170040012656, про що свідчить наявний в матеріалах справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань».
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи відомостей про надсилання ОСОБА_1 спірного рапорту до відповідача є таким, що не відповідає дійсності. До того ж, відповідачем самостійно визнається факт надходження такого рапорту до ВЧ НОМЕР_2 .
Однак, відомостей про те, що відповідачем був розглянутий такий рапорт, матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що ані Положення № 1153/2008, ані будь-який інший нормативно правовий акт не передбачають можливості залишити рапорт військовослужбовця без розгляду не надаючи на нього відповіді по суті заявлених питань.
У публічно-правових відносинах, де одним із суб`єктів виступають органи публічної влади, особливого значення набуває принцип захисту особи від свавільних чи необґрунтовано обтяжливих дій державних органів. Відповідно до цього принципу будь-які сумніви, що виникають через нормативну невизначеність, не можуть трактуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень державних органів або їх посадових осіб. Навпаки, усі сумніви мають вирішуватися на користь приватної особи.
Принцип правової визначеності передбачає не лише обов`язок своєчасного розгляду звернення, але й обов`язок інформування військовослужбовця про результати такого розгляду із належним обґрунтуванням рішення. Відмова у задоволенні рапорту має бути обґрунтована посиланням на конкретні обставини, які стали підставою для такого рішення.
Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.07.2025 по справі № 580/6020/22.
Зважаючи на викладене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції вирішив справу без належного та всебічного з`ясування всіх необхідних обставин, не надав достатнього обґрунтування щодо незастосування відповідних нормативних актів, які регулюють порядок розгляду та надання відповіді на рапорт військовослужбовця про звільнення. 
Безпідставна відсутність позивача на службі в умовах воєнного часу, як на тому наполягає ВЧ НОМЕР_2 , жодним чином не нівелює обов`язок останнього належним чином здійснювати свої обов`язки щодо надання наказу про звільнення чи обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту в разі відсутності підстав для такого звільнення.
При цьому, в межах даної справи суд апеляційної інстанції не надає оцінку наявності або відсутності підстав для звільнення позивача з військової служби за абзацом 13 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII, оскільки суб`єктом владних повноважень відповідне рішення ще прийнято не було.
За встановлених у справі обставин, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження розгляду відповідачем рапорту позивача від 13.07.2025, колегія суддів дійшла висновку про допущення ВЧ НОМЕР_2 протиправної бездіяльності щодо нездійснення розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Згідно зі статтею 8 Конституції України в державі визнається і діє принцип верховенства права, що передбачає пріоритет прав і свобод людини перед іншими інтересами, зокрема інтересами держави та її органів. Практика Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини послідовно деталізує цей принцип, наголошуючи на необхідності усунення негативних наслідків, спричинених неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві.
У публічно-правових відносинах, де одним із суб`єктів виступають органи публічної влади, особливого значення набуває принцип захисту особи від свавільних чи необґрунтовано обтяжливих дій державних органів. Відповідно до цього принципу будь-які сумніви, що виникають через нормативну невизначеність, не можуть трактуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень державних органів або їх посадових осіб. Навпаки, усі сумніви мають вирішуватися на користь приватної особи.
В контексті цього підходу доцільно застосовувати принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis). Його сутність полягає у виборі такого тлумачення та застосування норм права, яке найбільш ефективно забезпечує захист прав і свобод особи та мінімізує негативні наслідки для її правового статусу. Цей принцип є усталеним у доктрині та активно застосовується в судовій практиці адміністративних судів, які наполягають на неприпустимості надто широкого чи необґрунтовано суворого тлумачення норм права органами публічної влади на шкоду приватних осіб.
У випадках прогалин чи суперечностей законодавства належне правозастосування має здійснюватися з урахуванням презумпції на користь особи. Це відповідає базовим конституційним принципам, міжнародним стандартам захисту прав людини та виступає критерієм оцінки стану правової держави.
Таким чином, викладені принципи та підходи підтверджують необхідність своєчасного та належного розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби. Невиправдана затримка або необґрунтована відмова у розгляді такого звернення є порушенням права особи на належне адміністрування та права на звільнення з військової служби у визначеному законом порядку.
Крім цього, принцип правової визначеності передбачає не лише обов`язок своєчасного розгляду звернення, але й обов`язок інформування військовослужбовця про результати такого розгляду із належним обґрунтуванням рішення. Відмова у задоволенні рапорту має бути обґрунтована посиланням на конкретні обставини, які стали підставою для такого рішення.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України розглянути рапорт від 13.07.2025, щодо звільнення з військової служби за пп. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийняти рішення по суті порушеного у рапорті питання.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується статтею 322 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині.
За приписами пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
З огляду на викладене, враховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, в результаті чого суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі № 520/22176/25 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат – відсутні.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 по справі № 520/22176/25 - скасувати. 
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо не розгляду рапорту від 13.07.2025 щодо звільнення з військової служби за пп. г, п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) розглянути рапорт від 13.07.2025, щодо звільнення з військової служби за пп. «г», п. 2, ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийняти рішення по суті порушеного у рапорті питання.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій