Справа № 513/874/25 
Провадження № 1-кп/513/62/26 

Саратський районний суд Одеської області

В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року Саратський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 
за участі: прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
потерпілого ОСОБА_5 
представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції) обвинуваченого ОСОБА_7 
законного представника неповнолінього обвинуваченого ОСОБА_8 
захисника адвоката ОСОБА_9 
інспектора з ювенальної превенції ОСОБА_10 
представника Служби у справах дітей Успенівської сільської ради ОСОБА_11 
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження у кримінальному провадженні №12025162240000509, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 квітня 2025 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Успенівка Саратського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,
ВСТАНОВИВ:
1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним
12.04.2025 року приблизно о 15-00 год. неповнолітній ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись на пасовищі, розташованому на південній околиці в с.Успенівка Білгород-Дністровського району Одеської області, тримаючи у руках належну йому пружинно-поршневу гвинтівку ВЕЕМАN, моделі 10619, калібру 177 (4.5 мм), №122407852577, яка попередньо була заряджена свинцевою кулею до пневматичної зброї калібру 4.5 мм, демонтруючи свої навики стрільби, спрямувавши ствол гвинтівки у бік ОСОБА_5 , який перебував на відстані приблизно 5 метрів від нього, не маючи наміру на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, діючи необережно, проявляючи у своїх діях злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків від його дій у вигляді завдання тяжких тілесних ушкоджень, хоча міг та повинен був їх передбачити, з власної пневматичної гвинтівки випадково натиснув на курок та здійснив постіл в потерпілого, чим завдав останньому тілесні ушкодження у вигляді: одного проникаючого поранення черевної порожнини з численними (14) пораненнями тонкої кишки, яке згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (Київ 1995 р.) відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. 
2.Позиція обвинуваченого
Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд його суворо не карати. Цивільний позов не визнав.
3.Позиція потерпілого
Потерпілий в судовому засіданні просив призначити обвинуваченому показання визначене прокурором та просив задовольнити позов про стягнення моральної шкоди.
4. Докази, які були досліджені судом
Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у необережному тяжкому тілесному ушкодженні підтверджується також дослідженими в судовому засіданні, наступними доказами:
-протоколом огляду місця події від 12.04.2025 року з фототаблицею до нього, згідно якому оглянута територія місцевості розташованої на околиці с.Успенівка Білгород-Дністровського району Одеської області, де встановлено місце розташування пластикових пляшок, які використовувались у якості мішені на даній ділянці місцевості (а.с.76-82) та постановою про приєднання зазначених речей у якості речового доказу ( а.с.83,84), 
- ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.04.2025 року про накладення арешту на речові докази (а.с.104),
-протоколом огляду місця події від 12.04.2025 року з фототаблицею до нього, згідно якому оглянуто прибудинкову територію будинку, розташованого в с.Успенівка Білгород-Дністровського району, де було виявлено пневматичну гвинтівку та місце виявлення пневматичної гвинтівки біля прибудинкової території зазначеного будинку (а.с.86-91),
-постановою про приєднання пневматичної гвинтівки марки ВЕЕМАN, моделі 10619, калібру 177 (4.5 мм), №122407852577 у якості речового докази, (а.с.92-93)
-протоколом огляду від 13.04.2025 року речей у яких перебував потерпілий ОСОБА_13 на час отримання тілесних ушкоджень (а.с.96-100),
-постановою про приєднання у якості речового докази від 13.04.2025 року, речей у яких перебував потерпілий під час отримання тілесних ушкоджень ( а.с.101-102),
- висновком експерта №36 від 04.06.2025 року згідно якого у потерпілого ОСОБА_5 виявлені наступні тілесні ушкодження: одне проникаюче поранення черевної порожнини з численними (14) пораненнями тонкої кишки, яке згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (Київ 1995 р.) відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя та могло утворитися при пострілі з пневматичної рушниці ВЕЕМАN, моделі 10619 та могло утворитися 12.04.2025 року (а.с.108),
-висновком експерта №212 від 13.04.2025 року згідно якого враховуючи морфологічні ознаки пошкоджень, виявлених на светрах належних потерпілому ОСОБА_13 , не виключається можливість, що вони могли утворитися в результаті дії кулі калібру 4.5 мм. Не виключається, що під час спричинення вищезазначених пошкоджень на одязі (светрах) потерпілий ОСОБА_13 був звернений до травматуючого предмету (предметів) передньою поверхнею тіла (а.с.112),
-висновком експерта від 25.04.2025 року №КСЕ-19/116-25/9150-БЛ з фототаблицею до нього, згідно якого надана на дослідження гвинтівка є однозарядною пневматичною пружинно-поршневою гвинтівкою ВЕЕМАN, моделі 10619, калібру 177 (4.5 мм), №122407852577, призначеною для проведення пострілів свинцевими кулями до пневматичної зброї калібру 4.5 мм. Дана пневматична гвинтівка не відноситься до категорії вогнепальної зброї (а.с.121-126),
-протоколом проведення слідчого експерименту від 10.06.2025 року, який проведено за участю потерпілого ОСОБА_13 , де останній показав та розповів про обставини вчинення відносно нього кримінального правопорушення, шляхом спричинення йому необережного тяжкого тілесного ушкодження (а.с.134-143),
-протоколом проведення слідчого експерименту від 03.06.2025 року з фототаблицею до нього за участю обвинуваченого ОСОБА_7 законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9 де останній показав та розповів про обставини вчинення ним кримінального правопорушення, шляхом спричинення потерпілому ОСОБА_13 необережного тяжкого тілесного ушкодження (а.с.146-153),
- протоколом проведення слідчого експерименту від 03.06.2025 року з фототаблицею до нього за участю свідка ОСОБА_14 , який показав напрямок ділянки, де 12.04.2025 року о 15-00 год. відбулась подія щодо спричинення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень (а.с.154-161)
5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого
Суд вважає, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_7 , слід кваліфікувати за ст.128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження.
Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, повністю та об`єктивно доведена.
6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд. При призначенні покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання»(з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обгрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, виходячи з положень ч. 4 ст. 12 КК України, віднесено законом до категорії нетяжкого злочину.
Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, добровільне відшкодування шкоди (а.с.132-133).
Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.
Згідно роз`яснень п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, «Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів».
п.п.2,3 «при призначенні покарання, суди повинні всебічно враховувати фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності та визначати тяжкість конкретних злочинів враховуючи їх індивідуальний ступінь. Визначаючи ступінь тяжкості злочину судам необхідно виходити з особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб, кількість епізодів злочинної діяльності, характер та ступінь наслідків. Отже, ступінь тяжкості злочину визначається характером того діяння, яке було вчинено у конкретному випадку. На неї впливають різні об`єктивні та суб`єктивні обставини, зокрема цінність тих суспільних відносин на які посягає винний, тяжкість наслідків (характер посягання), спосіб посягання форма й ступінь вини наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.»
Суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є необережним злочином, його соціальне та матеріальне становище, обвинувачений ОСОБА_7 не працює, є студентом Академічного фахового коледжу Одеської національної юридичної академії де позитивно характеризується, на обліку у Службі у справах дітей Успенівської сільської ради та у ювенальній превенції сектору превенції Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області не перебуває, стан здоров`я, стать та вік, ОСОБА_7 є неповнолітнім, суд враховує його неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси, задовільну характеристику з місця проживання, добровільне відшкодування шкоди, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Суд, враховуючи усі обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 при призначенні покарання за ст.128 КК України, вимоги ст. 69 КК України, виходячи з наступного. 
Згідно з приписами ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. 
Колегія суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 03 лютого 2021 року №629/2739/18 зауважила про те, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. 
Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. 
7.Вирішення питання щодо цивільного позову 
У даному кримінальному провадженні потерпілим до обвинуваченого заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, на суму 100000 грн. (а.с.35). 
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно частин 1, 5, 7 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння; цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому. 
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 (з наступними змінами) «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» роз`яснено, що питання про матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну злочинними діями неповнолітніх, вирішується згідно зі статтями 446 і 447 ЦК України і роз`ясненнями, що містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».
При цьому слід мати на увазі, що за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досягнув 15-річного віку, матеріальну відповідальність несуть батьки (усиновителі), опікун або навчальний, виховний, лікувальний заклад, під наглядом яких перебував неповнолітній у момент заподіяння шкоди. На осіб, що заподіяли шкоду у віці до 15 років, відповідальність по її відшкодуванню не може бути покладена і після досягнення ними повноліття.
Неповнолітній у віці від 15 до 18 років за заподіяну ним шкоду несе матеріальну відповідальність на загальних підставах. При відсутності у нього майна або заробітку, достатніх для відшкодування, відповідний обов`язок покладається на його батьків (усиновителів) або піклувальників за умови їх винної поведінки, що сприяла виникненню шкоди. 
Згідно ст. 1179 ЦК України: неповнолітня особа (у віці від 14-ти до 18-ти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоду було завдано не з їхньої вини. 
Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Обвинувачений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім, на час вчинення кримінальних правопорушень йому виповнилось 16 років, він не працює, є студентом Академічного фахового коледжу Одеської національної юридичної академії , суду не надано доказів того, що неповнолітній ОСОБА_7 має майно або заробіток, достатні для відшкодування шкоди, а цивільній позов до його батьків, потерпілим не заявлений. 
Отже, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_5 до неповнолітнього ОСОБА_7 належить відмовити, що не позбавляє потерпілого права звернутися з позовом до належного відповідача в порядку цивільного судочинства.
8.Вирішення питання про долю речових доказів
Долю речових доказів по даному провадженню слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України. 
9. Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Зі змісту ч.4 ст. 174 КПК України вбачається, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав. 
Керуючись ст.ст. 369-376 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначити покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 50 (п`ятдесяти) годин громадських робіт.
Початок відбування покарання у вигляді громадських робіт обчислюються з моменту початку виконання цих робіт.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертизи у сумі 4457 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят сім грн. 00 коп..)
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Речові докази у справі визнані постановою про визнання речових доказів від 13.04.2025 року пластикову пляшку, об`ємом 5 літрів яку поміщено до сейф- пакету INZ 4020865, жерстяну банку від напою «Кока-кола», об`ємом 0.33 літри, яку поміщено до сейф-пакету PSP 1248574. фрагменти розбитої скляної пляшки яку поміщено до сейф-пакету №4454940 - знищити.
Речові докази у справі визнані постановою про визнання речових доказів від 13.04.2025 року пневматичну гвинтівку марки «Beeman», моделі «10619», з оптичним прицілом «Beeman», яку було поміщено до паперової-картонної коробки з маркуванням «Пакет №1»- повернути власнику.
Речові докази у справі визнані постановою про визнання речових доказів від 13.04.2025 року светр темно синього кольору з написом на бирці «Cjsses Triko M», розміром (М), було поміщено до паперового конверту з маркуванням « Пакет №2», другий светр сірого кольору з вставками з червонено, зеленого, чорного та синього кольорів, з написом на бирці «ELM» який було поміщено до паперового конверту з маркуванням « Пакет №3» - повернути власнику.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.04.2025 року на речові докази - скасувати.
Вирок відповідно до ст. ст. 393, 395 КПК України може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області, протягом 30 днів з моменту проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України. 
Згідно зі ст. 376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. 
Учасники судового провадження мають право отримати в Саратському районному суді Одеської області копію цього вироку, подавши відповідну заяву. 
Вирок надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику. 

Суддя ОСОБА_1