ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/15034/24	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/64/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю представників сторін 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2025 року, ухвалене суддею Стельмащуком П.Я. у цивільній справі №607/15034/24 за позовом акціонерного товариства “Сенс Банк” до ОСОБА_1 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з вказаним позовом. 
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2013 року у справі №607/3798/13-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») стягнуто заборгованість за кредитним договором №770/38-256-07 від 26.06.2007 в сумі 624 082,68 грн та сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3441,00 грн. 
Вказане судове рішення не виконано.
У зв”язку з невиконанням грошового зобов`язання позивач станом на 23.02.2022 року нарахував відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 92 791,69 грн та 354 959,67 грн інфляційних втрат, загальна сума 447751,36 грн, яку просить стягнути з відповідачки.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» три проценти річних в розмірі 90 226,97 грн та інфляційні втрати в розмірі 294366,35 грн, а всього 384 593,32 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 770/38-256-07 від 26 червня 2007 року за період з 1 травня 2017 року по 23лютого 2022 року.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 4614,89 грн судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Питель Т.І. просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2013 року у справі №607/3798/13-ц встановлено обставину існування валютного зобов`язання, яка має преюдиційне значення та не була врахована судом у цій справі. Суд безпідставно стягнув інфляційні втрати та три відсотки річних, нараховані на заборгованість, що виникла з кредитного договору, укладеного в іноземній валюті (доларах США), тоді як індексації підлягає виключно грошове зобов`язання, визначене у гривнях. 
Крім того, позивач не довів факту належного пред`явлення відповідачу вимоги про сплату боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох відсотків річних, а тому відсутні підстави вважати його право порушеним.
У відзиві АТ “Сенс Банк” просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін. Вказує, що інфляційні втрати і три відсотки річних за статтею 625 ЦК України є заходами цивільно-правової відповідальності та можуть нараховуватися і щодо валютних кредитів, якщо заборгованість підтверджена судовим рішенням у гривнях. 
Також зазначено, що прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць до повного погашення боргу, при цьому звернення до суду само по собі є належною вимогою. Банк вважає, що ним доведено направлення відповідачу вимоги про погашення заборгованості, а розрахунок сум інфляційних втрат і процентів є правильним.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 — адвоката Пителя Т.І., який доводи апеляційної скарги підтримав, представника АТ Сенс Банк” - адвоката Панченка Д.В., який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи.
26 червня 2007 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 770/38-256-07, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2013 року у справі № 607/3798/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 770/38-256-07 від 26 червня 2007 року у сумі 624 082,68 грн. Рішення суду набрало законної сили 20 грудня 2013 року.
Еквівалент боргу в іноземній валюті у резолютивній частині зазначеного рішення не визначений.
Рішення суду не виконано.
Акціонерне товариство «Сенс Банк» є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань від 22 серпня 2023 року, а також статутом Акціонерного товариства «Сенс Банк».
Відповідно до поданого позивачем розрахунку, у зв”язку з невиконанням ОСОБА_1 грошового зобов”язання банком за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року у відповідності до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України на суму 624 082,68 грн нараховано 3% річних, що становить 92 791,69 грн, та інфляційні втрати у сумі 354 959,67 грн, а разом 447 751, 36 грн. 
30 березня 2023 року ОСОБА_1 . Банком було надіслано рекомендоване поштове відправлення з вимогою сплатити у тридцятиденний строк 3% річних, що становить 92 791,69 грн, та інфляційні втрати у сумі 354 959,67 грн, а разом 447 751, 36 грн. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.
Встановивши, що ОСОБА_1 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 серпня 2013 року у справі № 607/3798/13-ц про стягнення заборгованості у сумі 624 082,68 грн не виконала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, та про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» трьох процентів річних і інфляційних втрат за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі, визначеному судом з урахуванням перевірки розрахунків та застосування строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про те, що інфляційні втрати не підлягають стягненню, оскільки первісне кредитне зобов`язання виникло в іноземній валюті (доларах США), є безпідставними, оскільки предметом невиконаного грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є не валютний кредит як такий, а обов`язок виконати судове рішення, яким з відповідача стягнуто суму боргу у національній валюті — гривні, без визначення еквівалента в іноземній валюті. 
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21, у такому випадку втрати від знецінення гривні не компенсуються валютним еквівалентом, а тому кредитор має право на стягнення інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак сам по собі факт отримання кредиту в іноземній валюті не виключає можливості нарахування та стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеного судовим рішенням у гривні.
У постанові від 26 квітня 2023 року (справа № 462/109/21) Верховний Суд вказав, що у разі, коли судовим рішенням борг стягнуто у національній валюті — гривні без визначення еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення гривні не відновлюються валютним еквівалентом, а тому підлягають компенсації шляхом нарахування інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Отже, сам по собі факт того, що первісний кредит був наданий в іноземній валюті, не виключає права кредитора на стягнення інфляційних втрат, якщо грошове зобов`язання, що підлягає виконанню, визначене судовим рішенням у гривні.
Доводи апеляційної скарги про відсутність належної вимоги кредитора у розумінні частини другої статті 625 ЦК України є безпідставними, оскільки АТ «Сенс Банк» на ім`я ОСОБА_1 складено письмову вимогу, у якій визначено склад та розмір нарахованої заборгованості, у тому числі інфляційні втрати та три проценти річних, а також надано належні докази її направлення відповідачу рекомендованим поштовим відправленням 30 березня 2023 року (реєстр № 32, список згрупованих поштових відправлень № 5461, квитанція АТ «Укрпошта»), що свідчить про належне пред`явлення кредитором вимоги до боржника. 
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що подання кредитором позову до суду є реалізацією його права вимагати виконання грошового зобов`язання та способом судового захисту порушеного права, а тому саме по собі свідчить про наявність вимоги кредитора у розумінні частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2025 року — залишити без змін
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Костів О.З.