Справа № 560/3733/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

19 січня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ), в якому просить: «Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо обчислення основного розміру пенсії ОСОБА_1 в розмірі меншому ніж два розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 02.10.2024 з урахуванням основного розміру пенсії - два розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначених статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та з урахуванням щомісячної доплати до основного розміру пенсії у розмірі 2000 гривень передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» та інших доплат, підвищень до цього розміру основної пенсії, з урахуванням виплачених сум».
Ухвалою від 10.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. 
Позов, зокрема, обґрунтований тим, що позивачу з 02.10.2024 призначено пенсію в разі втрати годувальника за Законом №2262-XII. 
Позивач вказує, що основний розмір пенсії визначено як 30 % грошового забезпечення померлого годувальника, що в грошовому виразі становить 1894,50 грн. 
Зазначає, що решта суми до 4722,00 грн (двох прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність у 2024–2025 роках) сформована за рахунок індексації, доплати за Постановою №713 у сумі 2000 грн та доплати до мінімального розміру пенсії.
На думку позивача, з урахуванням змін, унесених до Закону №2262-XII Законом України від 24.03.2022 №2146-IX «Про внесення змін до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” щодо пенсій в разі втрати годувальника» (далі – Закон №2146-IX у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин), її основний розмір пенсії має бути не меншим за два прожиткових мінімуми, а доплата 2000 грн та інші надбавки мають нараховуватись понад цей розмір.
У відзиві на позов відповідач просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що у спірних правовідносин діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказує, що підстав для задоволення позовних заяв немає, права позивача не порушені. 
У відповіді на відзив позивач підтримала позовні вимоги, наполягаючи, що: стаття 37 Закону №2262-XII, у редакції Закону №2146-IX, гарантує саме мінімальний основний розмір пенсії в 2 прожиткових мінімумів на одного непрацездатного члена сім`ї; доплата 2000 грн за Постановою №713 має іншу правову природу (зменшення диспропорцій у розмірах пенсій) і не може використовуватися для досягнення 2 прожиткових мінімумів; виплата пенсії у структурі, визначеній відповідачем, порушує, на її думку, зміст статті 37 Закону №2262-XII та статті 46 Конституції України.
Суд, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановив такі обставини. 
Позивач є членом сім`ї померлого військовослужбовця - особи, яка мала право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XII (далі - Закон №2262-XII у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) - і звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії в разі втрати годувальника.
Рішенням ГУ ПФУ пенсію в разі втрати годувальника позивачу призначено з 02.10.2024 на підставі статті 36 Закону №2262-XII.
У розрахунку пенсії, оформленому відповідачем, зазначено: грошове забезпечення померлого годувальника – 6315,00 грн; розмір пенсії за статтею 36 Закону №2262-XII для одного непрацездатного члена сім`ї – 30 % грошового забезпечення, що становить 1894,50 грн; індексація пенсії – 217,87 грн; щомісячна доплата 2000,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 р. № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» (далі - Постанова №713 у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин); доплата до мінімального розміру пенсії в разі втрати годувальника – 609,63 грн; загальний розмір пенсійної виплати – 4722,00 грн на місяць.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2024 встановлено у розмірі 2361 грн.
Отже, два прожиткових мінімуми для осіб, які втратили працездатність, у 2024 році становлять 4722 грн (2361 Ч 2).
На момент призначення пенсії (02.10.2024) і на час направлення оспорюваної позивачем письмової відповіді ГУ ПФУ позивачу виплачувалася пенсія в загальному розмірі 4722,00 грн, що підтверджується розрахунком пенсії та платіжними документами.
Ці обставини жодною зі сторін по суті не заперечуються.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при їх прийнятті.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Так, правове регулювання пенсійного забезпечення позивача здійснюється Законом України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції зі змінами, внесеними, зокрема, Законом України від 24.03.2022 №2146-IX, який набрав чинності 02.04.2022 року.
Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" щодо пенсій в разі втрати годувальника» від 24 березня 2022 року № 2146-IX (далі - Закон №2146-IX у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) було змінено, зокрема, статті 30, 36, 37 і 41 Закону №2262-XII, у частині пенсій у разі втрати годувальника.
У редакції, чинній станом на 02.10.2024:
стаття 36 Закону №2262-XII визначає, що пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах: а) членам сімей військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули (померли) внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи або виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях та підпільних організаціях і групах, визнаних такими законодавством України, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи участю у бойових діях у мирний час, а саме батькам (одному з батьків), дружині (чоловікові), іншому непрацездатному члену сім`ї загиблого (померлого) годувальника, якщо право на пенсію має один непрацездатний член сім`ї, - у розмірі 70 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї; якщо право на пенсію мають два і більше непрацездатних членів сім`ї (крім батьків, дружини (чоловіка) - у розмірі 50 процентів грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї. У таких самих розмірах, незалежно від причини смерті годувальника, обчислюються пенсії членам сімей померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей, до складу яких входять діти, які втратили обох батьків; б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї;
стаття 37 Закону №2262-XII передбачає, що пенсія в разі втрати годувальника (або частина спільної пенсії кожного непрацездатного члена сім`ї), що призначається членам сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію згідно з цим Законом, з розрахунку на кожного непрацездатного члена сім`ї не може бути меншою ніж два визначені законом розміри прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Отже, суд зазначає про таке.
Стаття 36 Закону №2262-XII встановлює формулу розрахунку пенсії (процент від грошового забезпечення), а стаття 37 цього Закону – мінімальний допустимий розмір цієї пенсії (як пенсійної виплати в цілому) на одного непрацездатного члена сім`ї.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX з 01.01.2024 прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, установлено у розмірі 2361 грн.
З огляду на викладене вище, мінімальний розмір пенсії в разі втрати годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї за статтею 37 Закону №2262-XII у 2024 році становив 4722 грн (2 Ч 2361).
Постанова №713 встановлює щомісячну доплату в сумі 2000 грн до пенсій, призначених відповідно до Закону №2262-XII, для певних категорій осіб із метою поетапного зменшення диспропорцій у розмірах пенсій.
У пункті 1 Постанови №713 установлено з 1 липня 2021 р. особам, яким призначено пенсію до 1 березня 2018 р. відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” (далі - Закон) (крім військовослужбовців строкової служби), до розмірів їх пенсій, визначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону станом на 1 березня 2018 р., щомісячну доплату в сумі 2000 гривень, яка враховується під час подальших підвищень розмірів пенсій, визначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону.
Особам, яким призначено (поновлено) пенсію після 1 березня 2018 р., розмір якої обчислено відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону (крім військовослужбовців строкової служби) з грошового забезпечення, визначеного станом на 1 березня 2018 р. або до цієї дати, встановлюється щомісячна доплата, передбачена абзацом першим цього пункту.
Особам, зазначеним в абзацах першому і другому цього пункту, пенсії яких переглядалися (перераховувалися) після 1 березня 2018 р. (крім перерахунку пенсій на виконання Закону України від 24 березня 2022 р. № 2146-IX “Про внесення змін до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” щодо пенсій в разі втрати годувальника”), щомісячна доплата, встановлена абзацами першим і другим цього пункту, не виплачується, крім випадків, коли розмір пенсії після такого перегляду (перерахунку) збільшився менше ніж на 2000 гривень. Якщо сума збільшення пенсії під час її перегляду (перерахування) не досягала 2000 гривень, щомісячна доплата, передбачена абзацом першим цього пункту, встановлюється в сумі, якої не вистачає до зазначеного розміру.
Щомісячна доплата, передбачена цим пунктом, встановлюється у межах максимального розміру пенсії, визначеного Законом, починаючи з 1 липня 2021 року.
Верховний Суд у низці постанов (наприклад, від 08.11.2022 у справі №420/2473/22, від 23.06.2022 у справі №420/2473/22, від 02.03.2023 у справі №600/870/22-а та ін.) дійшов висновку, що: перерахунок пенсії, проведений для усунення порушеного права особи на належний розмір пенсії (зокрема, на виконання судового рішення), не є тим перерахунком, про який ідеться в абзаці третьому пункту 1 Постанови №713; у таких випадках право на щомісячну доплату 2000 грн зберігається, якщо інше прямо не передбачено актом Кабінету Міністрів України.
У зразковій справі №400/6254/24 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 16.12.2024 (а згодом Велика Палата Верховного Суду постановою від 30.04.2025, розглянувши апеляції, підтвердила ці підходи) уточнив, що перерахунок пенсій військовослужбовцям у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму чи реалізацією Закону №2146-IX також не може автоматично слугувати підставою для позбавлення доплати 2000 грн, якщо таке позбавлення не відповідає змісту Постанови №713 та меті її прийняття.
З огляду на наведене вище, суд у цій справі виходить із того, що: щомісячна доплата 2000 грн за Постановою №713 має додатковий, компенсаційний характер і не є складовою механізму забезпечення мінімального розміру пенсії за статтею 37 Закону №2262-XII; перерахунок пенсії на виконання Закону №2146-IX чи на виконання судового рішення сам по собі не означає втрату права на доплату 2000 грн.
Надаючи оцінку доводам сторін у цій справі, суд також зазначає про таке. 
Так, позивач стверджує, що, з урахуванням змін, унесених Законом №2146-IX, стаття 37 Закону №2262-XII вимагає, аби основний розмір пенсії (тобто результат застосування статті 36 – 30 % грошового забезпечення) не був меншим за два прожиткових мінімуми, а всі доплати нараховувались понад цей рівень.
Суд з таким доводом позивача не погоджується з таких причин.
Норма статті 37 Закону №2262-XII встановлює, що пенсія в разі втрати годувальника (або частина спільної пенсії), що призначається на кожного непрацездатного члена сім`ї, «не може бути меншою» ніж два прожиткових мінімуми для осіб, які втратили працездатність. Отже, законодавець вживає загальне поняття «пенсія в разі втрати годувальника», а не категорію «основний розмір пенсії».
Стаття 36 Закону №2262-XII визначає механізм обчислення пенсії – у відсотках від грошового забезпечення (30 % для одного непрацездатного члена сім`ї), а стаття 37 – гарантований мінімальний розмір такої пенсійної виплати. Стаття 37 не змінює формули обчислення, а встановлює, що якщо пенсія, обчислена за статтею 36, є нижчою за два прожиткових мінімуми, особі має забезпечуватись доплата до цього мінімального рівня.
Окрім того, суд виходить із такого. 
І в загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванні, і в спеціальних пенсійних законах мінімальні гарантії, як правило, реалізуються через доплату до мінімального розміру, якщо розрахована пенсія є меншою за встановлений поріг. Законодавець не «переписує» основну формулу (відсоток від стажу чи забезпечення), а встановлює доплату до визначеного мінімуму.
Суд вказує на те, що ані Закон №2262-XII, ані Закон №2146-IX не містять припису, за яким саме основний розмір пенсії в разі втрати годувальника має становити не менше двох прожиткових мінімумів. Норма статті 37 сформульована щодо пенсії як результату, а не окремої її складової.
Фактично вимога позивача фактично зводиться до того, щоб суд створив новий варіант структури пенсійної виплати: основний розмір = 2 прожиткових мінімумів; доплата 2000 грн за Постановою №713 + індексація + інші надбавки – зверху.
Такий підхід не випливає безпосередньо з чинних норм і означав би фактичне встановлення судом іншого способу пенсійного забезпечення, ніж передбачено законом.
При цьому, відповідно до п. 6 статті 92 Конституції України, серед іншого, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З огляду на це суд доходить висновку, що стаття 37 Закону №2262-XII не встановлює обов`язку для відповідача визначати основний розмір пенсії позивача на рівні двох прожиткових мінімумів, а покладає обов`язок забезпечити, щоб загальний розмір пенсії в разі втрати годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї не був меншим за цей поріг.
Як встановлено вище, сукупний розмір пенсійної виплати позивачці з 02.10.2024 становить 4722 грн на місяць, що відповідає двом прожитковим мінімумам для осіб, які втратили працездатність у 2024 році.
Структура цієї виплати: 1894,50 грн – пенсія в разі втрати годувальника, обчислена як 30 % грошового забезпечення (стаття 36 Закону №2262-XII); індексація; щомісячна доплата 2000 грн за Постановою №713; доплата до мінімального розміру пенсії, що забезпечує досягнення рівня 4722 грн.
Із наведеного випливає, що: відповідач дотримався формули статті 36 Закону №2262-XII, визначивши пенсію в розмірі 30 % грошового забезпечення; для виконання статті 37 Закону №2262-XII забезпечив досягнення мінімального розміру в 2 прожиткових мінімумів шляхом доплати до мінімуму; судом не встановлено, що загальний розмір пенсійної виплати позивачу є меншим за два прожиткових мінімуми.
Отже, з точки зору мінімальної гарантії, передбаченої статтею 37 Закону №2262-XII, порушення прав позивача суд не встановив.
Щодо доплати 2000 грн за Постановою №713 позивачу, то суд зазначає про таке. 
У цій справі позивач не заявляла окремої вимоги щодо призначення чи поновлення виплати доплати 2000 грн; зі змісту матеріалів справи убачається, що така доплата їй нараховується і виплачується.
Разом із тим, позивач наполягає, що доплата 2000 грн має виплачуватися понад основний розмір у 2 прожиткових мінімуму, а не використовуватися для досягнення цього мінімального рівня.
Як зазначено вище: Постанова №713 не є актом, що визначає мінімальний розмір пенсії; вона запроваджує додаткову доплату з метою зменшення диспропорцій у пенсійному забезпеченні; стала практика Верховного Суду зводиться до того, що перерахунок пенсії на виконання закону чи судового рішення не повинен автоматично припиняти доплату 2000 грн; натомість питання припинення/збереження доплати вирішується у суворій відповідності до положень самої Постанови №713.
У цій справі належних доказів того, що відповідач припинив або відмовив у нарахуванні доплати 2000 грн, не надано. 
Відтак підстав для втручання суду у цю частину пенсійної виплати немає.
Підсумовуючи наведене вище, суд доходить таких висновків.
На момент призначення позивачу пенсії в разі втрати годувальника (02.10.2024) діяв Закон №2262-XII у редакції Закону №2146-IX, який: визначає розмір пенсії в разі втрати годувальника як відсоток грошового забезпечення (стаття 36); гарантує, що пенсія в разі втрати годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї не може бути меншою за два прожиткових мінімуми для осіб, які втратили працездатність (стаття 37).
Розмір пенсійної виплати позивача з 02.10.2024 становить 4722 грн, що відповідає двом прожитковим мінімумам для осіб, які втратили працездатність у 2024 році.
Стаття 37 Закону №2262-XII не містить вимоги встановлювати саме основний розмір пенсії на рівні двох прожиткових мінімумів, а стосується загальної суми пенсії в разі втрати годувальника на одного непрацездатного члена сім`ї.
Судом не встановлено, що загальний розмір призначеної позивачу пенсії є меншим за гарантований мінімум, а її вимоги спрямовані на зміну законодавчо визначеної структури пенсійної виплати, що виходить за межі повноважень адміністративного суду.
Доплата 2000 грн за Постановою №713 позивачу нараховується та виплачується, доказів протилежного суду не надано; питання припинення цієї доплати у цій справі не є предметом спору.
Отже, суд приходить до висновку, що відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та відповідно до чинного законодавства, а порушення прав та інтересів позивача у цій справі не встановлено.
З огляду на викладене вище, підстав для задоволення позовних вимог немає, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити. 
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29013 , код ЄДРПОУ - 21318350) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений