КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2025 року місто Київ.
Справа №756/2321/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13557/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою Папазової Галини Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 7 травня 2025 року (ухвалено у складі судді Майбоженко А.М., повне рішення складено 20.05.2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ

У лютому 2023 представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Папазова Г.А. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, який укладений 08.10.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за умовами якого останньому у борг було передано грошові кошти у розмірі 500 000 доларів США строком до 08.10.2021. ОСОБА_3 , не виконавши взятих на себе зобов`язань, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і його єдиною спадкоємицею є дружина ОСОБА_2 .
Просить стягнути з відповідачки на свою користь:
-500 000 доларів США - заборгованості за договором позики;
-250 000 доларів США - винагороди за користування нею, обумовленої п.4 Договору;
-50 000 доларів США - штраф за порушення термінів повернення позики, обумовлений п.9 Договору.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 7 травня 2025 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник позивача 23 червня 2025 року подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом було неповно з`ясовано викладені обставини та досліджено подані докази, а відтак порушені норми матеріального та процесуального права.
Вважає висновок експерта про те, що договір позики від 08.10.2018 не був підписаний ОСОБА_3 , сумнівним, про що неодноразово заявлялось в суді першої інстанції. Разом з тим, судом першої інстанції двічі відмовлено у призначенні судової почеркознавчої експертизи, незважаючи на те, що покази свідків підтверджують отримання грошей померлим ОСОБА_3 .
Вказує, що у зазначеному висновку досліджувались підписи за 2020 роки, в період хвороби ОСОБА_3 , хоча експерти просили надати документи за 2017-2018 роки. Крім того вказані зразки підписів не досліджувались експертом на достовірність.
Зазначає, що судом першої інстанції неповно було надано оцінку показам свідків, як і неповно оцінено покази відповідача, яка не змогла відповісти на жодне з поставлених до неї питань.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
23 липня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Зазначає, що апеляційна скарга необґрунтована та безпідставна, а рішення є законним та обґрунтованим.
Вважає, що факт підпису договору позики не ОСОБА_3 , а іншою особою підтверджено належними доказами, які були досліджені судом.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Позивачем надано суду договір позики від 08.10.2018, що укладений між позичальником ОСОБА_3 та позикодавцем ОСОБА_6 , за умовами якого останній передав у власність позичальнику, для його потреб, грошові кошти (позику), а саме кошти на будівництво і проведення пусконалагоджувальних робіт промислового комплексу у м. Козелець Чернігівської області у розмірі 500 000 доларів США строком до 08.10.2021. Цей договір підписаний від імені його сторін та у присутності свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
Договором обумовлено те, що за користування позикою позичальник зобов`язується сплатити винагороду у розмір 250 000 доларів США (п.4), а також те, що при порушенні позичальником строку повернення позики він зобов`язується сплатити штраф у розмірі 10% від загальної суми позики (п.9).
Як зазначає позивач, станом на 08.10.2021 ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконав.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і після його смерті приватним нотаріусом КМНО Тоцькою О.В. відкрито спадкову справу №4/2022, згідно матеріалів якої єдиним спадкоємцем майна померлого є його дружина ОСОБА_2 
03.08.2022 та 06.12.2022 позивач звертався до нотаріуса з претензіями як кредитор спадкодавця.
За заявою ОСОБА_2 30.08.2022 Шевченківським УП ГУНП України в м. Києва розпочато кримінальне провадження, яке внесено до ЄДР за №12022100100002393 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України за фактом здійснення шахрайських дій ОСОБА_1 та невідомими особами щодо спадкового майна, яке належне ОСОБА_2 та ОСОБА_9 з використанням завідомо підроблених документів.
16.11.2023 постановою прокурора Шевченківської окружної прокуратури у цьому кримінальному провадженні призначено судову почеркознавчу експертизу.
Відповідно до висновку експертів №27378/23-32 від 04.03.2024, підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься у графі «Позичальник» Договору позики від 08.10.2018 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 », що міститься у договорі позики від 08.10.2018 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики від 08.10.2018 не підписаний позичальником ОСОБА_3 , а тому суд вважав, що він є неукладеним, а тому у спадкоємців не виникли обов`язки за таким договором.
Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Загальні вимоги до письмової форми правочину встановлені у статті 207 ЦК України. Так, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц).
Як зазначено вище, відповідно до висновку експертів №27378/23-32 від 04.03.2024, підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься у графі «Позичальник» Договору позики від 08.10.2018 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_3 », що міститься у договорі позики від 08.10.2018 виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Такий висновок є категоричним та повним, підкріплений поясненнями експерта  ОСОБА_10 , викликаним до суду першої інстанції, який пояснив, що наданих йому вільних зразків підпису було достатньо для того, щоб зробити категоричний висновок про те, що підпис не належав ОСОБА_3 .
У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18), від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20) вказано, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 (провадження № № 61-8732св20) зазначено, що висновок експерта у кримінальному провадженні є допустимим доказом у цивільній справі, якщо містить інформацію щодо предмета доказування, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно врахував, що висновок підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, цей висновок експерта відповідає положенням статті 102 ЦПК України.
Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза, проведена у кримінальному провадженні, містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Частиною другою статті 103 ЦПК України визначено, що у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Статтею 113 ЦПК України передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).
Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Із зазначених вище норм процесуального закону, встановлених у справі обставин, досліджених судами доказів вбачається, що експертиза, за результатами якої було складено висновок експерта від №27378/23-32 від 04.03.2024, була проведена на підставі постанови Шевченківським УП ГУНП України в м. Києві від 16.11.2023року в кримінальному провадженні № 12022100100002393. Такий висновок є належним та допустимим доказом, дослідженим судом першої інстанції відповідно до визначеного законом порядку.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок здійснено з численними порушеннями, не заслуговують на увагу, оскільки колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції правильно відмовив у призначенні повторної почеркознавчої експертизи, отримавши вичерпні відповіді на всі поставлені експерту запитання. В суді першої інстанції переконливих доводів, які б могли бути підставою для призначення повторної експертизи представником позивача наведено не було.
Не була надана рецензія на висновок експертизи в кримінальному провадженні, яка б встановила будь-які порушення, та яка могла б слугувати підставою для призначення повторної експертизи. Висновок експерта оцінюється в сукупності з іншими доказами, кожен із яких не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінив висновок в сукупності з іншими доказами, та вірно виходив з того, що показання свідків не можуть бути доказом передачі коштів. Крім того, свідки на яких в апеляційній скарзі посилається позивач не давали показання про умови передачі коштів, а тому не можуть підтверджувати позикові зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги про те, що при проведенні судової почеркознавчої експертизи допущено порушення при наданні зразків підпису ОСОБА_3 , оскільки зразки підписів надані здебільшого за 2020 р., тобто за період хвороби ОСОБА_3 оскільки висновок судової почеркознавчої експертизи є однозначним, дослідженню також підлягали документи зі зразками підпису за 2019-2018 р.р., а дані про хворобу належними доказами не підтверджуються.
Посилання сторони позивача на те, що експертом був досліджений підпис спадкодавця на Статуті, щодо якого свідок пояснював, що не надавав примірник Статуту для передачі експертові, не доводить того факту, що наданий експерту примірник не містив підпису ОСОБА_3 та такий документ не міг бути використаний в якості вільного зразка підпису.
Відтак судом першої інстанції було правильно відмовлено у задоволенні клопотань сторони позивача про призначення експертизи, враховуючи належність та достовірність висновку експертизи, проведеної в кримінальному провадженні.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Врахувавши, що висновок судової почеркознавчої експертизи №27378/23-32 від 04.03.2024 року є належним та допустимим доказом, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що поданий позивачем до суду договір позики , який не підписаний спадкодавцем відповідача, не породжує для спадкоємця жодних обов`язків.
Колегія суддів відмовила у прийнятті на стадії апеляційного розгляду рецензії на висновок зроблений у кримінальному провадженні, оскільки апеляційному суду не було надано доказів, що з часу коли сторона позивача дізналась про такий висновок в кримінальному провадженні (березень-квітень2024 року і до завершення розгляду справи районним судом (травень 2025 року)у позивача на протязі року не було можливості отримати рецензію на висновок почеркознавчої експертизи в кримінальній справі, що існували будь-які непереборні обставини для отримання такого доказу, а тому в апеляційного суду відповідно до ст. 367 ЦПК України не було права приймати такі нові докази на стадії апеляційного провадження.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц виснувала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 також зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 умови договору позики не погоджував, волю на вчинення правочину не виявив. Позивач на спростування кваліфікації договору позики як неукладеного не надав доказів виконання його умов обома сторонами (зокрема, як передання грошових коштів в борг, так і часткового погашення заборгованості).
Таким чином судом було обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову кредитора до спадкоємця боржника.
Доводи апеляційної скарги про помилкове відхилення судом першої інстанції показів свідків, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.
Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд в своїх правових висновках, зокрема в постанові 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19).
Відтак, враховуючи, що покази свідків  ОСОБА_1 , ОСОБА_7 не узгоджуються з письмовими доказами у справі (висновок почеркознавчої експертизи), а також те, що свідком виступав позивач та знайома, яка працювала/працює на сім`ю позивача (няня онуки), тобто дані свідки є зацікавленими особами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо недостатності таких доказів для того, щоб вважати доведеними та обґрунтованими позовні вимоги.
Доводи про те, що відповідачка не надала відповіді на запитання представника позивача не свідчать про обґрунтованість заявленого до неї позову, оскільки саме позивач був зобов`язаний довести, що у спадкодавця існували боргові зобов`язання, які успадкувала відповідачка.
Інші доводи викладені позивачем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому перерозподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 7 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 22 грудня 2025 року. 

Головуючий О.В. Желепа 
Судді Н.В. Поліщук
В.В. Соколова