ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8209/25 Справа № 175/17043/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії (суддя першої інстанції Бойко О.М.),
В С Т А Н О В И В:

1 листопада 2024 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_1 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .
Зобов?язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач, та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що зажиття, мати позивачки та відповідача розпорядилась, що квартира АДРЕСА_2 залишиться доньці, а квартира АДРЕСА_3 залишиться сину. В період часу з 07 листопада 1997 року по 11 квітня 2001 року Відповідач був засуджений та відбував покарання у місцях позбавлення волі, в період часу з 11.01.1983 року відповідач був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 але, в той час, коли відповідач знаходився в місцях позбавлення волі, а саме 08.01.1998 року він був знятий з реєстрації.
Суд першої інстанції зовсім не звернув уваги на факт того, що підставою для задоволення позовних вимог є свідоцтво про спадщину, яке на теперішній час оскаржується.
Суд першої інстанції постановив рішення про вселення на підставі права власності позивачки, яке на теперішній час оскаржується, а саме свідоцтво про спадщину визнається недійсним в судовому порядку справі 175/4667/25.
ОСОБА_1 просив рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Від позивачки відзив на апеляційну скаргу не надходив.
ОСОБА_1 та його представник – адвокат Бурба Д.М. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2024 року, посвідченого Дніпровською районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-2808, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, належить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 кв.м., з яких житлова площа складає 22,2 кв.м., що належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Право власності у встановленому законом порядку зареєстроване 07 серпня 2024 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою за ОСОБА_2 (1/2 розмір частки). 
Між сторонами склались відносини, які не дозволяють прийняття спільного рішення стосовно їх нерухомого майна.
Позивачка вказує, що на сьогоднішній день в вищевказаній квартирі проживає лише ОСОБА_1 , який зареєстрований за вказаною адресою.
Позивач в свою чергу не має фізичного доступу до вказаної квартири, так як відповідач не пускає її та не надає їй ключі від квартири (вхідної двері квартири). Дана обставина, яка виражається в перешкоді, з боку відповідача в доступі позивачу в квартиру - є фактичним унеможливленням користуватися та розпоряджатися Поліщук Наталі Володимирівні своїм майном, яке належить їй на праві спільної часткової власності.
ОСОБА_2 неодноразово намагалась врегулювати з відповідачем питання допуску її в спільне нерухоме майно, врегулювання спільного проживання та спільного користування квартирою, однак жодних домовленостей досягнути не вдалось.
Так, ОСОБА_1 своїми діями та поведінкою унеможливлює досягнення домовленості з ОСОБА_2 щодо вселення/входження та користування спільним нерухомим майном/квартирою, в наслідок чого остання вимушена звертатись до правоохоронних органів із відповідною заявою.
Квартира АДРЕСА_1 , є достатньою для належного проживання в ній як відповідача так і позивача без будь яких обмежень в просторі або в правах.  ОСОБА_2 , своєчасно сплачує квартирну плату, що підтверджується наданими до суду квитанціями. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має бажання та необхідність проживати у квартирі АДРЕСА_1 , однак їй чиняться перешкоди з боку відповідача.
Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх.
Правовідносини між сторонами виникли із захисту житлових прав громадян частині права на одержання у безстрокове користування жилого приміщення будинках державного чи громадського житлового фонду та стягнення плати користуванням ним.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
За ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жило приміщення.
Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно зі ст. 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статтею 71 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.
Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.
Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації».
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 2024 року, посвідченого Дніпровською районною державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-2808, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, належить: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 кв.м., з яких житлова площа складає 22,2 кв.м., що належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Право власності у встановленому законом порядку зареєстроване 07 серпня 2024 року Дніпровською районною державною нотаріальною конторою за ОСОБА_2 (1/2 розмір частки). 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивачки, оскільки відповідачем. безпосередньо обмежується права позивачки на проживання у квартирі, яка їй належить на праві власності.
Апеляційний суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки рішення було ухвалено з дотримання вимог матеріального та процесуального права та із з`ясуванням всіх обставин справи.
Доводи скарги стосовно того, що між сторонами виник спір стосовно спадкової маси, а тому місцевий суд мав зупинити розгляд даної справи до набрання законної сили рішення у справі 175/4667/25, апеляційний суд вважає, помилковим, оскільки, як вбачається із наявної у ЄДРСР інформації ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2025 року у справі №175/4667/25 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Державний нотаріус Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Любов Віталіївна, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визначення додаткового строку для прийняття спадщини – визнана неподаною та повернута позивачу, дана ухвала набрала законної сили, а отже у суду були відсутні підстави для зупинення провадження у справі.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки право власності позивача є абсолютним та непорушним, то позов в підлягає задоволенню, що повністю поновить порушене право позивачки на вільне володіння своїм майном.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:                                                                        О.В. Халаджи
                                                                               
                                                                               О.В. Агєєв                                                                                        
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 27 листопада 2025 року.

Головуючий суддя:                                                                 О.В. Халаджи