Справа №601/2929/25 
Провадження № 2/601/64/2026 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року Кременецький районний суд Тернопільської області
у складі: головуючогосудді Коротича І.А.,
за участю секретаря судового засідання Бончик А.П.,
представника позивача адвоката Гурника В.О.,
представника відповідача адвоката Жовтої А.С. 
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу позовом адвоката Гурника Віктора Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В:
Адвокат Гурник В.О., який представляє інтереси ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 у якій просить припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності  на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою:    АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Відповідно до рішення Кременецького районного суду Тернопільської  області у справі № 601/2421/24 від 19 серпня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишено без змін — « ОСОБА_3 ». 
Під час перебування у шлюбі, а саме: 14 червня 2022 року  ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременецького нотаріального округу від 14 червня 2022 року зареєстрований в реєстрі за № 1486, придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухоме майно було придбане подружжям у шлюбі за спільні кошти, а тому має правовий статус спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не досягнуто згоди, щодо розподілу майна, що мають правовий статус спільної сумісної власності подружжя.У зв`язку з вищевикладеним, позивач звертається до суду з позовом і просить поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, оскільки дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а також у разі поділу майна, вважається, що їхні частки є рівними.
Ухвалою судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою  судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2025 року, клопотання адвоката Гурника Віктора Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 про витребування доказів,- задоволено.
04.11.2025 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого ОСОБА_2 вимоги щодо спільного сумісного майна не визнає з наступних міркувань. Сімейне життя між сторонами не склалося, тому рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області по цивільній справі № 601/2421/24 від 19.08.2024, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.В період шлюбу було набуто квартиру загальною площею - 30,1 кв.м., житловою площею - 14,3 кв. м„ яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .Зазначена у позові квартира на праві власності належить ОСОБА_2 , що підтверджується належними документами. Придбання цієї квартири було здійснене виключно за його особисті кошти, без будь-якої матеріальної участі з боку позивачки чи інших осіб. Усі платежі, внески та інші розрахунки, пов`язані з придбанням житла, він здійснював самостійно, у повному обсязі. Позивачка офіційно не працювала, не мала постійного джерела доходу та не брала участі у фінансуванні придбання вказаної квартири. Натомість відповідач постійно перебував у трудових відносинах, мав стабільний офіційний дохід, із якого й здійснювалися відповідні виплати за нерухомість.Крім того, від даного шлюбу в сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає та знаходиться на повному матеріальному утриманні відповідача. ОСОБА_1 ухиляється від участі в утриманні та вихованні спільної дитини, а тому відповідач вважає за необхідне змінити частку при поділі спільного майна подружжя, збільшивши його частку та визнати за відповідачем право особистої приватної власності на спірну квартиру, з метою захисту інтересів дитини.
Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2025 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивачки адвокат Гурник В.О. позовні вимоги підтримав та просить їх задовоилити, посилаючись зазаначене в позовній заяві.
Представник відповідача адвокат Жовта А.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилючись на докази та мотиви зазаначені у відзиві на позов.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. 
Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2015 року. Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.08.2024 по справі № 601/2421/24, шлюб між сторонами розірвано.
За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторони набули у спільну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується правовстановлюючими документами. Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі - продажу від 14.06.2022 посвідченого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Фаїз Н.П. за реєстровим № 1486.
Під час оформлення договору купівлі продажу вкзаної квартири позива ОСОБА_1 до нотаріуса надала заяву від 14.06.2022 року запис в реєстрі №1485, що дає згоду на купівлю квартири квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність її чоловіком ОСОБА_2 , а також на укладення та підписання ним договору купівлі-продажу квартири. 
Згідно висновку про вартість майна, станом на 06.10.2025, ринкова варість квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить - 204 060 (двісті чотири тисячі шістдесят) гривень. Оцінка складена експертом Експертно-консультаційної фірми «Орієнтир-Оцінка» П. Федоришин.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , актовий запис про народження № 13. Сторони по справі є його батьками.
Неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 . Матеріально –побутові умови задовільні, що слідує із акту обстеження від 03.06.2025.
Рішенням виконавчого комітету Кременецької міської ради № 2382 від 31.03.2025, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), яка ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.
У частинах 1 та 3 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме і рухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна.
Майном, як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Отже, судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Отже, судом встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін та їх частки визнаються рівними - по 1/2 частині.
Надані відповідачем як докази висновок органу опіи та підклування та акт обстеження умов проживання не спростовують того факту, що майно набуто за часшлюбу та є спільною сумісною власності. Інших доказів на спростування факту належності майно до спільної сумісної свасності відповідачем не подано.
Отже, враховуючи те, що відповідачем не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Судом встановлено, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін, шлюб між сторонами розірвано, відповідач заперечує розмір частки позивача у спірному майні, а тому є підстави для визначення часки кодного з подружжя у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - по 1/2 частині та припинення права спільної сумісної власності на неї.
Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У відповідності до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що позов задоволено, у відповідності до статті 142 ЦПК України, із відповідача в користь позивачки, слід стягнути судовий збір в розмірі 1211.20 гривень.
Зваживши ступінь складності справи та надані представником позивачки докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, час та зусилля, витрачені на надання правової допомоги позасудовим засіданням, враховуючи принцип співмірності суд вважає, що на користь позивачки з відповідача слід стягнути суму витрат на правову допомогу пропорційно в розмірі 10 000 гривень.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 213-215, 263-265, 272, 353, 354, ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити. 
Припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою:  АДРЕСА_3 , судовий збір в розмірі 1211.20 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою:  АДРЕСА_3 . 
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Головуючий: