Справа № 159/4456/25
Провадження № 2/159/123/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2026 року м. Ковель 
Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі
головуючого судді -      Смалюха Р.Я.,
за участю:
секретаря судового засідання -    Клевецької О.М.,
позивача -       не з`явився,
представника позивача -      ОСОБА_1 ,
відповідача -        ОСОБА_2 ,
представника відповідача -      ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про оплатне припинення права власності на частку квартири та визнання права власності на майно,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 (далі – позивач або ОСОБА_4 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач або ОСОБА_2 ), в якому просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 житловим приміщенням - квартирою номер АДРЕСА_1 , шляхом передачі ОСОБА_4 примірника (дублікату) ключів від квартири номер АДРЕСА_1 та забезпечення ОСОБА_4 безперешкодного доступу до квартири номер АДРЕСА_1 (далі – спірна квартира).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка ОСОБА_4 є власницею 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2025. Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , як інший співвласник (3/4 частки), створює незаконні перешкоди у користуванні майном: не надає дублікат ключів від вхідних дверей, не допускає до квартири та відмовив у задоволенні письмової претензії від 15.05.2025. Також позивачка наголошує, що зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою 09.05.2025, що свідчить про її намір проживати у квартирі.
Як на підставу правомірності своїх вимог позивач посилається на положення ст. 41 Конституції України; ст.ст. 317, 319, 321, 358, 391 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України); ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини; правові висновки Верховного Суду у справах № 442/7505/14-ц, № 647/1683/15-ц, № 397/355/22. 
Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву зазначає що у нього з позивачем існують тривалі неприязні стосунки, що супроводжувалися конфліктами та викликами поліції. Повідомляє про неможливість спільного проживання двох різних сімей у трикімнатній квартирі звертаючись до положень ст. 50 ЖК України. Також відповідач стверджує, що квартира є неподільною в натурі, а частка, яка належить позивачу є незначною, меншою за площу найменшої кімнати у квартирі. Крім того, він зазначає, що ОСОБА_4 забезпечена іншим житлом, зокрема має два будинки на праві спільної сумісної власності зі своїм чоловіком у с. Діброва Ковельського району. Також відповідач вважає заявлені витрати на правничу допомогу необґрунтованими. У задоволенні позову просить відмовити.
Як на підставу правомірності своїх заперечень посилається на положення ст.ст. 2, 4, 8, 49, 83, 137, 178 ЦПК України; ст.ст. 358, 365 ЦК України; ст. 60 Сімейного кодексу України; ст. 50 Житлового кодексу України.

ОСОБА_2 подав зустрічний позову у якому звернувся з вимогою про оплатне припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частки у спірній квартирі та визнання за ним права власності на всю квартиру. 
Як на підставу свої зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що: 1) частка позивачки є незначною і не може бути виділена в натурі (16,525 кв. м загальної площі при найменшій кімнаті 10,3 кв. м); 2) спільне володіння є неможливим через ворожнечу, що підтверджується численними заявами до поліції, кримінальними провадженнями; 3) квартира є неподільною.
ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок суду компенсацію у розмірі 401 625 грн згідно з експертною оцінкою.
Як на підставу правомірності своїх вимог позивач за зустрічним позовом посилається на положення ст.ст. 16, 319, 358, 365 ЦК України.
Також ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_4 понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати на проведення оцінки майна та всі інші судові витрати.
Відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до суду не подавала.

03.07.2025 суд ухвалою відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, судове засідання у справі призначив на 04.08.2025.
У зв`язку з перебуванням головуючого у відпустці судові засідання 04.08.2025 та 10.09.2025 не відбулися, підготовче засідання призначено на 13.10.2025.
18.07.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву.
25.07.2025 відповідач ОСОБА_2 , подав зустрічний позов до ОСОБА_4 про оплатне припинення права власності на частку квартири та визнання права власності на майно.
У судовому засіданні, яке відбулось 13.10.2025 суд прийняв зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 . Підготовче судове засідання відкладено на 20.11.2025.
В підготовчому судовому засіданні 20.11.2025 представник позивача за первісним позовом Ковальчук В.С. просив задовольнити клопотання подане до суду ним 13.10.2025 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, поновивши строк на їх подання.
Суд протокольною ухвалою поновив позивачу строк на подання доказу (відповіді Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 25.06.2025), приєднавши його до матеріалів справи.
Ухвалою від 20.11.2025 суд закрив підготовче судове засідання призначив справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначив на 08.01.2026.
У судове засідання 08.01.2026 прибув представник позивача за первісним позовом, який підтримав позовні вимоги з підстав зазначених у позові, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. 
Відповідач за первісним позовом і його представник просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов з підстав у ньому зазначених.
Суд поставив на розгляд клопотання первісного позивача про допит у судовому засідання первісного позивача як свідка, представник позивача відклика раніше заявлене клопотання, просив його не розглядати, суд протокольною ухвалою залишив вказане клопотання без розгляду.
Під час дослідження доказів у справі виникла необхідність з`ясувати чи перебуває шлюбі позивач за первісним позовом та чи є її чоловіком ОСОБА_5 , представник первісного позивача не зміг надати відповіді, а тому суд оголосив у судовому засіданні перерву до 23.01.2026, явку ОСОБА_4 визнав обов`язковою.
У судове засідання 23.01.2026 прибули сторони у справі та їх представники. ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомила, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 , з часу укладення шлюбу фактично проживає у АДРЕСА_2 . ОСОБА_4 також повідомила, що будинок на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 це один і той же будинок зі зміненою адресою. Також позивачка повідомила, що з відповідачем за первинним позовом вона не розмовляє вже понад десять років, родинних відносин не підтримують. Зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі після набуття права власності на неї у 2025. Також первісний позивач повідомила, що на сьогоднішній день ще не вирішила як буде використовувати належну їй частку у спільній квартирі (можливо буде проживати у ній, можливо буде зберігати в ній свої речі, тощо). 
Позивач звернув увагу суду, що після набуття права власності на частку у спільній квартирі у неї з відповідачем конфліктів не виникало, вони навіть з ним не спілкувалися.
Відповідача за первісним позовом подав клопотання про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про шлюб укладеного ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , суд, враховуючи, що зафіксована у свідоцтві про шлюб обставина ніким не оскаржується, клопотання задовольнив, приєднав до справи копію свідоцтва про шлюб.
У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 23.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та повідомив присутніх, що проголошення повного судового рішення відбудеться у судовому засіданні 02.03.2026.

Вивчивши матеріали справи пояснення та доводи учасників справи, суд встановив таке.
Свідоцтвом про право на спадщину від 08.05.2025, виданим приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Веніславською В.П. (зареєстровано в реєстрі за № 218), підтверджується, що ОСОБА_4 успадкувала 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Майно належало померлій ОСОБА_6 .
Витяг з реєстру територіальної громади від 09.05.2025 № 2025/006052594, виданим виконавчим комітетом Ковельської міської ради, підтверджується реєстрація місця проживання ОСОБА_4 за адресою спірної квартири з 09.05.2025.
Паспортом громадянина України ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 від 26.06.1998 стверджується, що місце проживання первісного позивача з 29.02.2008 було зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 , а з 03.07.2017 – у АДРЕСА_2 .
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2025 (індексний номер 426097459). Підтверджується, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/4 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_4 . Підставою для внесення запису стало свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.05.2025 р., видане після смерті ОСОБА_6 ..
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2025 (індексний номер 426096026) підтверджується реєстрація права власності за ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Реєстрація проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2025 р. (серія та номер 217).
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.05.2025 (індексний номер 426094765) стверджується, що ОСОБА_2 є власником ще однієї, 1/6 частки, вказаної квартири АДРЕСА_5 . Право власності виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08.05.2025 р. (серія та номер 216).
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.05.2025 (індексний номер 426528677).підтверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано 1/3 частку у праві власності на ту саму квартиру АДРЕСА_1 . Підставою є рішення про державну реєстрацію прав від 12.05.2025 р. та документи, видані відділом житлово-комунального господарства ще у 1999 році.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 435386641 від 15.07.2025 стверджується актуальна інформація про всіх співвласників квартири АДРЕСА_1 : ОСОБА_2 володіє частками у розмірі 1/3, 1/4 та 1/6, а ОСОБА_4 володіє 1/4 часткою. Сумарно частки ОСОБА_2 складають 3/4 майна.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 435260929 від 14.07.2025 стверджується, що будинок АДРЕСА_3 належить на праві власності у частках 1/1 є ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (чоловік позивачки), дата державної реєстрації права власності 16.12.2007.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав № 435258982 від 14.07.2025 стверджується, що житловий будинок АДРЕСА_2 загальною площею 72,3 кв. м. належить на праві власності ОСОБА_5 у частці 1/1. Дата державної реєстрації права власності 13.06.2017, підстава – свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 25.10.2017 видане Майданською сільською радою Ковельського району.
Свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.10.1990 підтверджується укладення шлюбу 13.10.1990 ОСОБА_5 з ОСОБА_8 , прізвище пподружжя після укладення шлюбу – ОСОБА_9 .
Технічним паспортом від 08.04.2025, виготовленим КП «Волиньпроект» на замовлення ОСОБА_2 , підтверджуються характеристики квартири АДРЕСА_1 . Загальна площа трикімнатної квартири становить 66,1 кв. м, житлова — 38,9 кв. м.; коридор — 12,1 м.кв., кімната — 11,6 м.кв., лоджія — 1,6 м.кв., туалет — 1,4 м.кв., ванна — 2,7 м.кв., кімната — 10,6 м.кв., кладова — 0,3 м.кв., кімната — 17,0 м.кв., балкон — 0,9 м.кв., кухня — 7,3 м.кв., кладова — 0,9 м.кв.
Висновком будівельно-технічної експертизи (експерт ОСОБА_10 ) від 04.08.2025 № 02/08, підтверджується технічна неможливість поділу житлової квартири АДРЕСА_1 загальною площею 66,1 м.кв., між двома співвласниками у частках 1/4 та 3/4. Експерт зазначає, що неможливо влаштувати кожному власнику окремий вхід та забезпечити необхідні допоміжні приміщення згідно з нормами ДБН.
Відповідно до висновку № 093-Н/07-25 від 23.07.2025, виданим оцінювачем ОСОБА_11 , визначено ринкову вартість спірної квартири у розмірі 1 606 500 грн. Вартість спірної 1/4 частки об`єкта оцінки станом на 23.06.2025 року складає 401 625 грн.
У заяві від 07.11.2011, поданою ОСОБА_2 . Ковельському міжрайонному прокурору, зазначається про незаконне самовільне поселення у квартиру АДРЕСА_1 громадянки ОСОБА_12 та її співмешканця. ОСОБА_2 зазначає, що вказані особи пошкодили його майно (холодильник, лінолеум) та влаштовують «гульбища», через що він просить порушити кримінальну справу за ознаками ст. 185 КК України та вжити заходів щодо їх виселення.
У заяві про кримінальне правопорушення від 17.08.2016, поданої ОСОБА_2 прокурору Ковельської місцевої прокуратури, заявник стверджує, що 16.08.2016 та 17.08.2016 громадянки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 незаконно проникли до його квартири, вимагали права проживання та погрожували фізичною розправою. Автор вбачає у цих діях ознаки злочинів, передбачених ст. 162 (порушення недоторканності житла) та ст. 189 (вимагання) КК України.
У протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.10.2016, зазначається, що ОСОБА_2 звернувся з усною заявою про те, що 03.10.2016 на сходовій клітці біля квартири АДРЕСА_5 племінниці ОСОБА_12 та ОСОБА_15 нанесли йому тілесні ушкодження.
Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 10.11.2011 Ковельського МРВ УМВС України у Волинській області, слідчий встановив, що за скаргами ОСОБА_2 щодо проживання у квартирі його племінниці ОСОБА_12 вже проводилася перевірка, за результатами якої відмовлено у порушенні справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (відсутність складу злочину).
Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.06.2012 Ковельського МВ УМВС, слідчий розглянув заяву ОСОБА_2 про пошкодження замка вхідних дверей (збитки 270 грн). У порушенні справи за ст. 194 КК відмовлено через недостатність суми збитків, проте зазначено про наявність у діях невстановленої особи ознак дрібного хуліганства (ст. 173 КУпАП).
Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 25.06.2012 Ковельського МВ УМВС відмовлено у порушенні справи щодо ОСОБА_5 за ст. 129 КК України (погроза вбивством) на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.
Постанова про закриття кримінального провадження від 19.10.2016 Ковельського ВП ГУНП закрито кримінальне провадження № 42016031110000051 (за ст. 162 КК). Слідчий дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_15 є родичками власників і періодично навідуються до квартири з дозволу матері заявника, їхні дії не є незаконним вторгненням.
Повідомлення про підозру від 19.11.2016 у кримінальному провадженні № 12016030110002147. ОСОБА_16 повідомлено про підозру у заподіянні легких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 125 КК України) ОСОБА_2 під час конфлікту ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом від 08.07.2025 № 102664-2025 Ковельського РУП ГУНП повідомляється про результати перевірки викликів ОСОБА_2 на лінію «102» у 2011, 2012 та 2016 роках щодо конфліктів із племінницями та швагром, а також зазначається, що копії матеріалів перевірок знищені через закінчення терміну зберігання.
Листом Ковельського РУП ГУНП від 25.07.2025 № 112439-2025, повідомляється, що 13.05.2025 року від ОСОБА_4 надходило повідомлення про те, що вона не може потрапити у квартиру через зміну замків братом. Поліція рекомендувала вирішувати питання у судовому порядку.
Витягом з кримінального провадження № 42016031110000051 (дата внесення до ЄРДР — 23.09.2016) підтверджується початок провадження за заявою ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 162 КК України. Фабула: 17.08.2016 ОСОБА_4 та ОСОБА_15 незаконно проникли до квартири заявника.
Витягом з кримінального провадження № 42016031110000052 (дата внесення до ЄРДР — 23.09.2016) підтверджується початок провадження за заявою ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 189 КК України (вимагання). Згідно з фабулою, 17.08.2016 ОСОБА_4 вимагала вчинити дії щодо розпорядження спірною квартирою.
На депозитний рахунок Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_2 вніс 390000,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №59 від 03.09.2025 та 11625,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №102 від 04.09.2025, призначення платежів – «За майнові спори, частка майна за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 по справі №159/4456/25»

Дослідивши матеріали справи, аргументи та доводи учасників справи, суд дійшов висновку, що спір у справі за первісним позовом виник у сфері реалізації права користування квартирою, що перебуває у спільній частковій власності у позивача та відповідача, а за зустрічним позовом – щодо припинення права власності позивача на цю квартиру. 
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Цивільним кодексом України, 1 Протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).
Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, провадження № 12-89гс19).
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
У цій справі за первісним позовом заявлено вимогу про усунення перешкод у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 . Водночас відповідач подав зустрічний позов, у якому просить суд припинити право власності позивача на частку у вказаній квартирі та визнати за ним право власності на всю квартиру.
Відтак, заявлені сторонами позовні вимоги мають взаємовиключний характер.
У разі задоволення зустрічного позову відпадуть підстави для задоволення первісного позову, оскільки буде втрачено його матеріально-правову основу — право власності позивача частку у спірній квартирі.
З огляду на викладене суд дійшов висновку про доцільність першочергового дослідження обґрунтованості вимог зустрічного позову та, залежно від прийнятого за його результатами рішення, подальшого вирішення позовних вимог, заявлених за первісним позовом.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 316 ЦК України передбачено. що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з вимогами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно з вимогами ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 253 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). 
Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). 
Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суд у постанові від 09.09.2024 у справі № 671/1543/21.
Як вище встановив суд житлова квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 (1/4 частини) та ОСОБА_2 (3/4 частини).
Висновком будівельно-технічної експертизи (експерт ОСОБА_10 ) від 04.08.2025 № 02/08, стверджується технічна неможливість поділу спірної квартири між двома співвласниками у частках 1/4 та 3/4.
Крім того, багаторазові конфлікти між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо спірної квартири, взаємні звернення сторін до правоохоронних органів із заявами та скаргами, пов`язаними з питаннями користування житлом, а також наявність кримінальних проваджень свідчать про існування тривалих неприязних відносин між сторонами та фактичну неможливість їх спільного користування спірною квартирою.
Той факт, що після набуття ОСОБА_4 частки у спірній квартирі між нею та ОСОБА_2 конфліктів не виникало, за наявності таких конфліктів у попередній період, не дає суду підстав для висновку про існування між співвласниками спірної квартири приязних або нейтральних відносин. Водночас про існування неприязних відносин між співвласниками свідчить також та обставина, що з моменту набуття права власності ОСОБА_4 на квартиру, між нею та ОСОБА_2 не відбулося навіть спілкування, і як зазначила позивачка у судовому засіданні з відповідачем вона вже не спілкується більше 10 років.
Крім того, суд наголошує, що конструкція ст. 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3), наявність їх усіх не є обов`язковою.
Враховуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав передбачених п.2, 3 ч.1 ст.365 ЦК України для припинення права власності на частку ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Вирішуючи чи буде дотримано вимог п.4 ч.1 ст.365 ЦК України (таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї) у разі задоволення зустрічного позову, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
У ч. 3 ст. 16 ЦК України зазначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
У ч.2, 3, 4 ст.13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.  Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Також суд враховує, що відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У пункті 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності»як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Суд встановив, що ОСОБА_4 зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі лише 09.05.2025, до цього часу з 03.07.2017 вона була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 де фактично зараз і проживає, а до цього була зареєстрована з 29.02.2008 за адресою АДРЕСА_3 .
Інформаційними довідками Державного реєстру речових прав № 435260929 № 435258982 від 14.07.2025 стверджується, наявність у власності чоловіка ОСОБА_4 - ОСОБА_5 житлового будинку у АДРЕСА_2 та на АДРЕСА_3 . Дата реєстрації права власності у 11.10.2007 та 2017 році відповідно. 
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що це один і той же об`єкт нерухомості.
Свідоцтвом про укладення шлюбу від 13.10.1990 підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є подружжям з 1990 року, ця обставина також не оспорюється сторонами судового провадження.
Суд не погоджується із твердженнями представника ОСОБА_4 , що рішення суду не може ґрунтуватись на презумпціях. Таке твердження, на переконання суду, не відповідає ні вимогам закону, у якому міститься заборона здійснення доказування на припущеннях, а не на презумпціях (ч.6 ст.81 ЦПК України), ні судовій практиці.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) дійшла висновку, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічної за змістом позиції дотримується Верховний Суд і в інших постановах, зокрема від 04.08.2021 у справі № 553/2152/19, від 19.05.2021 у справі № 203/284/17, від 04.09.2024 у справі № 754/9261/19.
Крім того, ч.3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені вище норми ЦК України та СК України, а також висновки Верховного Суду, зобов`язують суд вважати майно набуте у шлюбі спільною власністю подружжя, допоки ця презумпція не буде спростована належними і допустимими доказами.
Доказів того, що вказані житлові будинки є особистою власністю чоловіка первісного позивача у матеріалах справи відсутні.
Крім того, суд звертає увагу, що право на користування і проживання у житловому приміщенні члена сім`ї власника житлового будинку (квартири) захищене ст.156 ЖК України.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 забезпечена іншим житлом, у зв`язку з чим, припинення її права власності на частку у спірній квартирі, яка є неподільною і спільне користування якою з ОСОБА_2 є неможливим, не створить для первісного позивача надмірного тягаря та відповідатиме принципу пропорційності та поставленій легітимній меті - захисту права власності на житло сторони, яка володіє у три рази більшою часткою у цій квартирі, за умови виплати первісному позивачеві грошової компенсації.

Згідно з абз.3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Відповідно до Висновку про вартість майна №093-Н/07/25 станом на 23.07.2025 вартість спірної квартири складає 1606500,00 грн, а вартість 1/4 частки цієї квартири складає 401625,00 грн. 
Зазначені вище кошти були внесені позивачами на депозитний рахунок Ковельського міськрайонного суду Волинської області двома платежами: 390000,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №59 від 03.09.2025 та 11625,00 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №102 від 04.09.2025.
Відповідач за зустрічним позовом відзиву на позов не подавав, а також і не подавав іншого висновку, який би стверджував про іншу ринкову вартість спірної квартири, клопотань про призначення у справі експертизи для встановлення ринкової вартості спірної квартири позивач за первісним позовом також не подавала. 
Відповідно до ч.2 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.3 ст.12 ЦПК України).
Твердження представника відповідача за зустрічним позовом, що визначена у висновку вартість квартири не є ринковою, не підтверджуються жодними доказами і є лише припущенням, на якому не може ґрунтуватись доказування (ч.6 ст.81 ЦПК України).
У наданому ОСОБА_17 висновку від 23.07.2025 визначено, що базою оцінки є ринкова вартість без ПДВ, а її метою – визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для визначення розміру судового збору при поданні позовної заяви до суду.
Відповідно до ч.1 ст.176 ЦПК України, ціна позову, від якої визначається розмір судового збору, визначається у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна.
Враховуючи ту обставину, що відповідачка за зустрічним позовом не спростовував розмір визначеної вартості частки, що їй належить, суд виходить саме з вказаного вище розміру вартості частки співвласника, визначеного у висновку №093-Н/07/25 про вартість майна від 23.07.2025.
Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, що зазначена у постанові від 17.01.2024 у справі №522/17831/20.

Згідно з абз.2 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. 
Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.09.2024 у справі №671/1543/21 дійшов висновку, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником, який попередньо вніс на депозитний рахунок вартість спірної частки.
На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що у зв`язку з припиненням права власності на частку у спірній квартирі ОСОБА_4 вимога ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на частку у квартирі, яка належала ОСОБА_4 , є підставною.

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про оплатне припинення права власності ОСОБА_4 на 1/4 частки у спірній квартирі та визнання за ним права власності на всю квартиру необхідно задовольнити у повному обсязі.
Водночас, оскільки суд задовольняє повністю зустрічний позов, наслідком чого є припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спірній квартирі, у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування спірною квартирою, необхідно відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, то сплачений нею судовий збір в розмірі 1211,20 грн необхідно залишити за первісним позивачем. Також понесені ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу залишаються за ОСОБА_4 .
Водночас, оскільки суд повністю задовольняє зустрічний позов, то сплачений ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4016,25 грн необхідно стягнути з ОСОБА_4 .
Також ОСОБА_2 просив суд покласти на ОСОБА_4 усі понесені ним витрати, однак у матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження понесених витрат окрім судового збору, а тому суд не має можливості стягнути їх з первісного позивача.
Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про зобов`язання його усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 житловим приміщенням - квартирою номер АДРЕСА_1 , шляхом передачі ОСОБА_4 примірника (дублікату) ключів від квартири номер АДРЕСА_1 та забезпечення ОСОБА_4 безперешкодного доступу до квартири номер АДРЕСА_1 .
Судовий збір сплачений ОСОБА_18 за подання позову в розмірі 1211,20 грн залишити за ОСОБА_4 .

Задовольнити повністю зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 
Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/4 частку у квартирі АДРЕСА_1 .
Виплатити ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 401625,00 грн, внесені на депозитний рахунок Ковельського міськрайонного суду Волинської області згідно з квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №59 від 03.09.2025 (сума 390000,00 грн) та квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №102 від 04.09.2025 (сума 11625,00 грн).
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4016,25 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення суду набирає законної сили після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції, якщо таке рішення не було скасовано.
Повне найменування сторін:
Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Повне судове рішення складене 02.02.2026.

Головуючий: 	Р. Я. СМАЛЮХ