справа № 753/4110/25
провадження № 2/753/5040/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Коренюк А.М.
при секретарі Начичко І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Аграрно-будівельного приватного підпиємства "ПМК-АГРО" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд - 
ВСТАНОВИВ:
Аграрно-будівельне приватне підпиємство "ПМК-АГРО" у лютому 2025 року звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортноїх пригоди, й моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що 22.09.2024 року о 14 год. 00 хв. на 33 км +200 м автодороги М-07 "Київ- Ковель", сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «HONDA», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, вчинив зіткнення з автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Аграрно-будівельному приватному підпиємству "ПМК-АГРО", що призвело до пошкодження автомобіля й матеріальних збитків.
 
Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 09.12.2024 року, яка набула чинності,  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу 850 грн. 00 коп. 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , який керувала автомобілем «HONDA», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА».
АБПП «ПМК-АГРО» звернулось до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про страхове відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 24-33-18316 від30.09.2024 року унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди за участі  ОСОБА_1 , відповідальність якого була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА».
Станом на дату звернення позивача до суду із позовною заявою ПАТ «НАСК «ОРАНТА» не здійснило оплату страхового відшкодування.
З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому й належному АБПП «ПМК-АГРО» автомобілю «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок вказаної дорожньо-транспортої пригоди від 22.09.2024 року, АБПП «ПМК-АГРО» 10.10.2024 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження. 
Так, згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1137/20-24 від 30.10.2024 року, проведеного суб`єктом оціночної ідяльнрості ФОП ОСОБА_3 з визначення вартості матеріального збитку автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, складає 465 956 грн. 89 коп., які АБПП «ПМК-АГРО» просить стягнути з відповідача на його користь, а також на вказану суму збитку (465 956 грн. 89 коп.)позивачем нараховано 3% річних 6 012 грн.75 коп. за період прострочення грошового зобов`язання з 22.09.2024 року по 26.02.2025 року, що становить 157 днів: 465 956,89 гривень х 3% х 157 : 365 = 6 012 грн.75 коп., інфляційні втрати 30 048 грн. 24 коп. за період з 22.09.2024 року по 26.02.2025 року: 465 956,89 грн. х 1,06448717 - 465 956,89 грн. = 30 048 грн. 24 коп.), що вцілому становить 502 017 грн. 88 коп.: 465 956 грн. 89 коп. + 6 012 грн.75 коп. + 30 048 грн. 24 коп.
Й у ході розгляду справи позивачем повідомлено суд про те, що у відповідності що Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до ліміту відповідальності страховика виплатило АБПП «ПМК-АГРО» відповідно до платіжної квитанції № 13016 від 03.03.2025 року 145 000 грн. 00 коп. страхового відшкодування за завдані й оцінені матеріальні збитки (465 956 грн. 89 коп.), а тому позивачем подано до суду заяву від 05.08.2025 року про зменшення (в частині відшкодування матеріальних збитків 465 956 грн. 89 коп. - 145 000 грн.00 коп. = 320 956 грн. 89 коп.) й збільшення (в частині інфляційний втрат - 38 472 грн. 14 коп., 8 256 грн. 94 коп. - 3% річних, позовних вимог (а.с.126-140, 141), яка судим у відповідності до положення п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України залишена без розгляду, як така, що подана у порушення вказаної норми, адже перше судове засідання відбулось 13.05.2025 року о 10.00 год. (а.с.118), й станом на таку дату позивач був обізнаний (з 03.03.2025 року) про виплату йому платіжною квитанцією № 13016 від 03.03.2025 року 145 000 грн. 00 коп. страхового відшкодування, проте із заявою про збільшення або зменшення розміру позовних вимог відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України до суду до початку першого судового засідання, яке відбулось 13.05.2025 року о 10.00 год. (а.с.118), не звернувся без поважних причин. Заяви/клопотання про поновлення такого строку матеріали заяви від 05.08.2025 року не містять, що визнається представником позивача в судовому засіданні, та є наслідком для застосування процесуальних норм про пропуск позивачем строку звернення до суду із заявою - залишення без розгляду. З-поміж іншого, суд зверетає увагу, що позивач усупереч п.2 ч.1 ст.49 ЦПК України звернувся до суд із заявою «про збільшення та зменшення розміру позовних вимог», в той час, як процесуальний закон позивача наділяє правом подати заяву «про збільшення або зменшення розмір позовних вимог», тобто одночасне збільшення й зменшення позовних вимог не передбачено, що вказує на зловживання процесуальним правом.
Відповідно до ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що:
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України)".
Сторони, відповідно до ч.1 ст.49 ЦПК України, користуються рівними процесуальними правами.
П.2 ч.1 ст.49 ЦПК України визначено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу , позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Зазначене свідчить про зловживання процесуальним правом, в порушення принцип рівності іншої сторони у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (справи «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands», рішення ЄСПЛ від 27 жовтня1993 р., заява № 14448/88, п.33, та «Ankerl v. Switzerland», рішення ЄСПЛ від 23 жовтня1996 р., заява № 17748/91, п.38), адже позивач, не реалізувавши процесуальне право на збільшення або зменшення розмір позовних вимог до початку першого судового засідання, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи до судового засідання, у порядку та строки визначені судом й законом, порушив процесуальне право іншої сторини - відповідача, бути обізнаним про таку заяву, оскільки кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони, у тому числі, отримувати копії матеріалів справи та доказів, та отримувати належну нагоду брати участь у провадженні перед судом з метою коментувати чи спростовувати їх.
Суд зазначає, що відповідно до відповідно до ч.1 ст.49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами.Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).
Позивач вважає, що різниця між вартістю матеріального збитку автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , завданого внаслідок дорожньо-транспортої пригоди (465 956 грн. 89 коп.), і отриманим позивачем від ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до ліміту відповідальності страховика страховим відшкодуванням (145 000 грн. 00 коп.) становить 320 956 грн. 89 коп. (465 956 грн. 89 коп. - 145 000 грн.00 коп. = 320 956 грн. 89 коп., підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, на користь позивача.
Окрім того, зважаючи на пошкодження належного позивачу майна (автомобіля), розмір збитків, АБПП «ПМК-АГРО» протягом тривалого часу ніс значні репутаційні втрати, оскільки такий автомобіль є представницького класу, використовувався, у тому числі, для переміщення директора АБПП «ПМК- АГРО» ОСОБА_2 під час відряджень та ділових зустрічей, про що надає копію Наказу АБПП «ПМК-АГРО» № 1 від 01.08.2012 року про призначення голови АБПП «ПМК-АГРО» .
Пошкодженням вказаного автомобіля призвело до зниження ділової активності АБПП «ПМК-АГРО», а відтак до матеріальних збитків та упущеної вигоди внаслідок розірвання попередніх домовленостей і не укладання договорів з потенційними клієнтами.
Крім того, директор АБПП «ПМК-АГРО» був вимушений залишати робоче місце і виконання своїх службових обов`язків через необхідність врегулювання організаційних питань з відповідачем, проведенням експертного обстеження транспортного засобу.
Крім того, ОСОБА_2 , який був за кермом транспортного засобу, через потрапляння в дорожньо-транспортну пригоду за участю відповідача неодноразово скаржився на стан здоров`я, звертався до сімейного лікаря з головокружінням, нудотою та підозрою на струс мозку, через що не міг в повній мірі виконувати свої службові обов`язки.
Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює в 150 000 грн. 00 коп., які просить стягнути з ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, на користь позивача.
Також, позивачем понесені витрати 5 000 грн. 00 коп. на проведення автотоварознавчого дослідження, які, також, просить стягнути з відповідача на користь позивача.
Представник позивача Боровенко Д.В., діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 13.06.2025 року (а.с.122), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).
Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за вказаною адресою місця проживання, а відтак за матеріалами справи відповідач вважається належно повідомленим про час розгляду.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відзив на позов відповідачем не поданий, а тому суд, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами.
Положенням ст.178 ЦПК України визначені вимоги до відзиву, правила подачі відзиву на позов.Так, у відзиві, відповідно до ч.1 ст.178 ЦПК України, відповідач викладає заперечення проти позову.Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду (ч.4 ст.178 ЦПК України).
Відповідно до ч.5 ст.178 ЦПК Укпраїни до відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч.7 ст.178 ЦПК України), а тому подане відповідачем клопотання від 25.11.2025 року про призначення у справі судової-автотоварознавчої експертизи, судом повернуто.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19).
Так, відповідно до ч.1 ст.191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати:1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.2 ст..83 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.8, 9 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19) вказано, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи: позовній заяві; відзиві на позовну заяву (відзиві); відповіді на відзив; запереченнях; поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша та друга статті 174 ЦПК України). Заяви по суті справи мають бути оформлені згідно з вимогами статей 175-181 ЦПК України.
Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом.
Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).
Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).
У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті.
Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача, за погодження представника позивача.
Вислухавши представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справа розгладалась у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що 22.09.2024 року о 14 год. 00 хв. на 33 км + 200 м. автодороги М-07 «Київ-Ковель» сталася дорожньо-транспорта пригода, за якої ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «HONDA», д.н.з. НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху, не дотримався безпечної дистанції, вчинив зіткнення з автомобілем «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АБПП "ПМК-АГРО, що призвело до пошкодження автомобіля «TOYOTA», д.н.з. НОМЕР_2  (а.с.18-21, 22-24, 25, 26, 27-28, 31-32, 33, 88-89).
Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 09.12.2024 року, яка набула чинності,  ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу 850 грн. 00 коп. (а.с.88-89).
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля, яким керував ОСОБА_1 «HONDA», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована за договором обов`язкового страхування в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (а.с.22-24, 25-26, 27-28, 34, 90).
АБПП «ПМК-АГРО» звернулось до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про страхове відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 24-33-18316 від 30.09.2024 року унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди за участі  ОСОБА_1 , відповідальність власника якого була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (а.с.34).
Станом на дату звернення позивача до суду із позовною заявою, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» не здійснило виплату АБПП «ПМК-АГРО» страхового відшкодування, й вимоги позову АБПП «ПМК-АГРО» спрямовані до лише до  ОСОБА_1 , як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, й стосуються як відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди, так й трьох відсотків річниї й інфляційної складової боргу, без розмежування майнової відповідальності  ОСОБА_1 ,ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відповідно до чинного законодавства, а тому вимоги позову підлягають частковому задоволенню, й покладаються в основу рішення.
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22 ЦК України). Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (п.1 ч.3 ст. 22 ЦК України).
Розмір збитків, відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З метою визначення розміру збитку, завданого пошкодженому, й належному АБПП «ПМК-АГРО» автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, АБПП «ПМК-АГРО» 10.10.2024 року замовлено проведення автоторознавчого дослідження (а.с.36-71). 
Так, згідно Звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1137/20-24 від 30.10.2024 року, проведеного суб`єктом оціночної ідяльнрості ФОП ОСОБА_3 з визначення вартості матеріального збитку автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, на дату настання події 22.09.2024 року складає 465 956 грн. 89 коп., з урахування ПДВ (на використані запасні частини), суму якого позивач просить стягнути з ОСОБА_1 , як винуватця ДТП, на користь позивача, й враховуючи, що у ході розгляду справи позивачем повідомлено суд про те, що у відповідності що Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за Договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до ліміту відповідальності страховика виплатило АБПП «ПМК-АГРО» відповідно до платіжної квитанції № 13016 від 03.03.2025 року 145 000 грн. 00 коп. страхового відшкодування за завдані й оцінені збитки (465 956 грн. 89 коп.) (а.с.146), тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню різниця між оціненими позивачем матеріальними збитками, які визначені в сумі 465 956 грн. 89 коп., й виплаченим ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страховим відшкодуванням (145 000 грн.00 коп.), що становить 320 956 грн. 89 коп. (465 956 грн. 89 коп. - 145 000 грн.00 коп. = 320 956 грн. 89 коп.), й узгоджується із ст.1194 ЦК України (різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування), адже розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а тому обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовано висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Так, відповідно до Постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. 
Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ст. 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Й вказані витрати страховиком відповідача відшкодовані позивачу згідно ліміту відшкодування в сумі 145 000 грн. 00 коп.
Вирішуючи питання про відшкодування матеріальних збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, судом взято за основу Звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1137/20-24 від 30.10.2024 року, проведеного суб`єктом оціночної ідяльнрості ФОП ОСОБА_3 з визначення вартості матеріального збитку автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», д.н.з. НОМЕР_2 , за замовленнм позивача, внаслідок дорожньо-транспортої пригоди, складає 465 956 грн. 89 коп.(а.с.36-71), оскільки він відповідає вимогам законодавства, що регулює професійну оціночну діяльність в Україні, а саме: Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», «Загальним засадам оцінки майна і майнових прав», затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 року № 1440, Методиці товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затверджений Мін`юстом, Фондом держмайна, реєстраційний № 1070/8395 від 24.11.2003 року (зі змінами) тощо; має всі необхідні розрахунки визначення вартості матеріального збитку. Окрім того, за відсутності наданих відповідачем доказів на спростування визначеної вартості позивачем матеріального збитку, повинен бути покладений в основу цього рішення.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
У відповідності до п.36.4 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Таким чином, особами, відповідальними за завдані у даному випадку збитки, згідно з положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах визначеного розміру страхового відкодування та ліміту такого страхового відшкодування, передбаченого вказаним Законом, є ПАТ «НАСК «ОРАНТА», й відповідач ОСОБА_1 відповідно до до ст.1194 ЦК України як особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, й у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Так, відповідно до ст.36.2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. 
Інші вимоги позову: 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання від суми 465 956 грн. 89 коп. - 6 012 грн. 75 коп., інфляційна складова боргу - 30 048 грн. 24 коп., не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги позивачем розраховані без урахування майнової відповідальності, як ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (145 000 грн.00 коп.) відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», так й  ОСОБА_1 (320 956 грн. 89 коп.), враховуючи необґрунтованість вказаної вимоги згідно частки майнової відповідальнсоті, такі не підлягають задоволенню, адже обов`язок доказування покладається на позивача.
Суд вважає, що позивач був наділений правом на звернення до суду із позовними вимогами й до ПАТ «НАСК «ОРАНТА», проте не звернувся, й таке є правом позивача, проте вимоги мають бути обґрунтованими з урахуванням відповідальності кожної із осіб, на яких покладається законом обов`язок на відшкодування.
Вимога позову про відшкодування моральної шкоди за відсутності належних, достатніх та допустимих доказів про понесену таку шкоду задоволенню не підлягає.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).
Ч.2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.
Тягар доказування в сфері компенсації моральної шкоди покладається на позивача. (постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Позивач, яким є АБПП «ПМК- АГРО», вказує, що через пошкодження його транспортного засобу він зазнав моральної шкоди, зокрема, протягом тривалого часу ніс значні репутаційні втрати, оскільки унаслідок пошкодження з винних дій відповідача зазнав матеріальних збитків, автомобіль є представницького класу, який використовувався, у тому числі, для переміщення директора АБПП «ПМК- АГРО» ОСОБА_2 під час відряджень та ділових зустрічей, про що позивач надає копію Наказу АБПП «ПМК-АГРО» № 1 від 01.08.2012 року про призначення голови АБПП «ПМК-АГРО», пошкодженням вказаного автомобіля призвело до зниження ділової активності АБПП «ПМК-АГРО», матеріальних збитків та упущеної вигоди внаслідок розірвання попередніх домовленостей і не укладання договорів з потенційними клієнтами, директор АБПП «ПМК-АГРО» був вимушений залишати робоче місце і виконання своїх службових обов`язків через необхідність врегулювання організаційних питань з відповідачем, проведення експертного обстеження транспортного засобу, ОСОБА_2 , який був за кермом транспортного засобу, через потрапляння в дорожньо-транспортну пригоду за участю відповідача, неодноразово скаржився на стан здоров`я, звертався до сімейного лікаря з головокружінням, нудотою та підозрою на струс мозку, через що не міг в повній мірі виконувати свої службові обов`язки, й розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінює в 150 000 грн. 00 коп.
Доказів про таке позивач не надає, із вимогою позову про упущену вигоду не звертався, оскільки посилання на таке є іншим предметом позову й не стосується моральної шкоди. ОСОБА_2 не є позивачем цього позову, а тому посилання позивача на стан його здоров`я, не є належним.
З урахуванням встановлених обставин та розподілу тягаря доказування відсутні підстави стверджувати, що позивачем доведено завдання відповідачем ОСОБА_1 моральної шкоди; в матеріалах справи відсутній жоден належний, допустимий й достатнів документ як доказ на підтвердження вказаної вимоги. 
За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ст.ст. 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.
Відповідно до правил ст.78 ЦПК України про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.
Ст.ст. 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.
За загальним правилом, встановленим ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (п.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони.
Інші доводи позивача, які наведені у позові, в межах наданих доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір, витрати на правову допомогу, понесені позивачем покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, позов задоволено частково на суму 320 956 грн. 89 коп. (відшкодування матеріальних збитків), що становить 49,22% від зціни позову (652 017 грн.88 коп.), а тому сплачений позивачем судовий збір в сумі 7 530 грн. 25 коп. за вимогу майнового характеру згідно ціни позову, яка визначена у сумі 652 017 грн. 88 коп. (100%), згідно частки задоволеного позову 49,22% становить 3 706 грн. 26 коп., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, тобто пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги.
Окрім того, позивач звернувся до суду із заявою про компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 22 000 грн. 00 коп., й на підтвердження понесених витрат надано Договір № 28/01/25 від 28.01.2025 року про надання правничої допомоги, із визначеним гонораром адвоката 22 000 грн.00 коп. (п.3.1 Договору) (а.с.76-77), за відсутності детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, складності справи, на загальну суму 22 000 грн. 00 коп., суд вважає співмірним понесені витрати на суму 20 000 грн. 00 коп., за наслідком розгляду справи, яка підлягає частковому задоволенню, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог (49,22%) становить 9 844 грн. 00 коп. від суми 20 000 грн. 00 коп.
Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).
За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).
Окрім того відповідно до п. 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації.
Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). 
Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи, яка розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження, й за відсутності акту виконаних робіт (наданих послуг) із детальним описом виконаних видів робіт, часу витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вартісних показників надання юридичних послуг, що визначені Договором про надання правової допомоги, вважає за необхідне вимогу задовольнити частково, визнавши розумний розмір понесених позивачем витрати на правову допомогу на суму 20 000 грн., проте зважаючи на частку задоволених вимог, яка складає 49, 22% від задоволеної частини позову, такі витрати підлягають компесанції відповідно до частку задоволених вимог, яка складає 49, 22%, що становить 9 844 грн. 00 коп.
Суд вважає, що позивач має право на компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 9 844 грн. 00 коп., яким доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим й розумним.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підставі вищевикладеного, ст.ст.22, 1166, 1187, 1194 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Аграрно-будівельного приватного підпиємства "ПМК-АГРО" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про РНОКПП - відсутні, АДРЕСА_1 , на користь Аграрно-будівельного приватного підпиємства "ПМК-АГРО", ЄДРПОУ - 30148478, 320 956 грн. 89 коп. - матеріальних збитків, 3 706 грн. 26 коп. - судового збору, 5 000 грн.00 коп. - витрат на оцінку пошкодженого майна, 9 844 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу, всього - 339 507 (триста тридцять дев"ять тисяч п"ятсот сім) грн. 15 (п"ятнадцять) коп.
У решті вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: