С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/2150/26
В справі 760/12991/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина
13 січня 2026 року в місті Києві
Солом`янський районний суд м. Києва
у складі головуючого судді Коробенка С.В.
за участю секретаря Левіцької Н.О.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі майна, що є об`єктом права спільної часткової власності.

ІІ. Описова частина
14 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ в натурі майна, що є об`єктом права спільної часткової власності.
Свої вимоги Позивач ОСОБА_1 мотивує наступним.
Вказує, що він та ОСОБА_2 є співвласниками 12/100 часток квартири АДРЕСА_1 в рівних частинах кожний, а саме: кімнати АДРЕСА_2 , що становить 6/100 часток квартири, та кімнати АДРЕСА_3 , що становить 6/100 часток квартири. Зазначене право власності підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 січня 2009 року Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, згідно з розпорядженням від 28 січня 2009 року № 42844. Загальна площа належного їм майна становить 56,38 кв.м, з них кімната № 15 має площу 19,7 кв.м, а кімната № 16 має площу 19,8 кв.м.
Позивач зазначає, що спірна нерухомість належить йому та Відповідачці на праві приватної спільної власності без визначення в натурі часток кожного з них у праві власності і набута за правилами статті 345 Цивільного кодексу України. Право спільної власності на зазначені 12/100 часток квартири зареєстровано за ними в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 09 квітня 2009 року та записано в реєстрову книгу за № 9910.
Наголошує, що на момент подання позовної заяви обидві кімнати ізольовані одна від одної та мають кожна окремий вхід, а отже їх можна розділити між співвласниками без втрати їх цільового призначення. Фактично, спірна нерухомість між сторонами давно розділена за усною домовленістю: кімнатою АДРЕСА_2 площею 19,7 кв.м користується Позивач, а кімнатою № 16 площею 19,8 кв.м користується Відповідачка.
Позивач вказує, що він не може повноцінно користуватись, володіти та розпоряджатися своїм майном, оскільки його частина спірного майна не виділена окремо в натурі, а є спільним майном з Відповідачкою. Станом на сьогодні кімната АДРЕСА_2 належить йому та Відповідачці навпіл, а також кімната АДРЕСА_3 належить їм навпіл, що унеможливлює самостійне розпорядження належною йому часткою.
У зв`язку з цим Позивач просить:
- виділити йому у приватну власність кімнату АДРЕСА_2 , площею 19,7 кв.м, що становить 6/100 часток квартири АДРЕСА_1 ;
- виділити у приватну власність ОСОБА_2 кімнату № 16 (шістнадцять), площею 19,8 кв.м, що становить 6/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року у справі відкрите провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. 10 грудня 2025 року до суду надійшла її заява про розгляд справи в її відсутність та про визнання позову в повному обсязі.
Позивач та його представник також в судове засідання не з`явилися. До суду надійшла його заява про розгляд справи в його відсутність та про задоволення позову.

ІІІ. Мотивувальна частина
Дослідивши подані докази, вивчивши доводи позовної заяви та заяву Відповідачки про визнання позову, суд встановив наступне.
Згідно з частиною 3 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Частиною 1 статті 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 81 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 4 статті 220 ЦПК України визначено, що визнання позову відповідачем може бути зроблено виключно самим відповідачем або його представником, повноваження якого на визнання позову мають бути визначені в довіреності або ордері. Суд не приймає визнання відповідачем позову, якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позову приймається судом і фіксується в журналі судового засідання, а також у протоколі судового засідання в разі його ведення. Визнання відповідачем позову, прийняте судом, є обов`язковою підставою для ухвалення рішення про задоволення позову.
У даній справі Відповідачка ОСОБА_2 10 грудня 2025 року подала до суду заяву про визнання позову в повному обсязі, в якій підтвердила, що згодна з усіма позовними вимогами Позивача та не заперечує проти поділу спільного майна запропонованим Позивачем способом.
Суд вважає, що визнання Відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому підлягає прийняттю судом відповідно до статті 220 ЦПК України.
Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 317 ЦК України визначає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частиною 1 статті 356 ЦК України встановлено, що спільна часткова власність виникає на підставах, встановлених договором або законом. Частки співвласників у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до частини 3 статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. 

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками 12/100 часток квартири АДРЕСА_1 , а саме: кімнати № 15 площею 19,7 кв.м, що становить 6/100 часток квартири, та кімнати АДРЕСА_3 площею 19,8 кв.м, що становить 6/100 часток квартири.
Зазначена нерухомість була приватизована сторонами на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 січня 2009 року Відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 28 січня 2009 року № 42844. Право спільної власності на зазначені 12/100 часток квартири зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 09 квітня 2009 року та записано в реєстрову книгу за № 9910.
Згідно з технічним паспортом на квартиру, загальна площа належного сторонам майна становить 56,38 кв.м, з них кімната АДРЕСА_2 має площу 19,7 кв.м, а кімната № 16 має площу 19,8 кв.м. Обидві кімнати є ізольованими одна від одної та мають кожна окремий вхід, що підтверджується поданим до суду технічним паспортом з плануванням квартири.
Суд встановив, що спірна нерухомість належить Позивачу та Відповідачці на праві приватної спільної власності, набута сторонами за правилами статті 345 Цивільного кодексу України, та являє собою частку у спільній частковій власності на окремий об`єкт - квартиру - нарівні з іншими співвласниками.
Як вбачається з матеріалів справи, фактично спірна нерухомість між сторонами розділена за усною домовленістю: кімнатою АДРЕСА_2 площею 19,7 кв.м користується Позивач ОСОБА_1 , а кімнатою АДРЕСА_3 площею 19,8 кв.м користується Відповідачка ОСОБА_2 . Така домовленість існує між сторонами протягом тривалого часу та не викликає між ними жодних суперечностей.
Суд зазначає, що згідно з поданими до справи доказами кожна з кімнат має окремий ізольований вхід, кімнати не сполучені між собою безпосередньо, що дозволяє використовувати їх автономно одна від одної без порушення прав співвласників. Технічні характеристики двох кімнат, які відповідають 12/100 часткам свідчать про можливість їх визначення окремо кожному співвласнику враховуючи презумпцію рівності їх часток (по 6/100).
Оцінюючи технічну можливість поділу спірного майна в натурі, суд виходить з того, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Обгрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є подільною річчю, матеріали справи не містять.
Водночас, як вбачається зі змісту позову, метою звернення Позивача до суду є не припинення спільної часткової власності з визнанням за сторонами права власності на окремі об`єкти нерухомого майна, а поділ між співвласниками їх частки з визнанням за ними по 6/100 частці у праві власності на квартиру, що відповідатиме площам кімнат №15 та №16, які є практично рівними (19,7 кв.м та 19,8 кв.м).
Суд також встановив, що сторони фактично погодили між собою порядок користування спірними кімнатами, а Відповідачка визнала позов у повному обсязі, що свідчить про відсутність між сторонами будь-яких розбіжностей щодо визначення належності кімнат майна. Така добровільна згода сторін відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства та свідчить про дотримання балансу інтересів обох співвласників.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Поділ спільної частки сторін (12/100) у праві власності на квартиру на рівні частини по 6/100 кожному відповідає положенням ч. 1 ст. 357 ЦК України, а тому позов підлягає задоволенню саме в такому вигляді. 

IV. Резолютивна частина
Керуючись статтями 4, 5, 12, 76, 77, 79, 80, 81, 141, 220, 259, 263-265, 268, 274 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішив:
1.Позов задовольнити частково.
Здійснити поділ 12/100 часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме:
- визнати за ОСОБА_1 6/100 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яким відповідає кімната АДРЕСА_2 , площею 19,7 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_2 6/100 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , яким відповідає кімната АДРЕСА_3 , площею 19,8 кв.м.
2.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3.Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
4.Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя