ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 600/615/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 (далі - відповідач) на користь військової частини НОМЕР_1 вартість завданої державі шкоди у розмірі 42286,71 грн.
Позов обґрунтований тим, що відповідач у період із 16.10.2023 по 22.10.2023 проходив ВЛК із метою визначення ступеню придатності до військової служби у ЗСУ та 23.10.2023 відповідача було госпіталізовано у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) АДРЕСА_1 , але йому було проведено додаткову грошову винагороду пропорційно у розмірі 100000 грн, хоч мала б бути нарахована та виплачена за вищевказаний період додаткова грошова винагорода у розмірі 31612,91 грн пропорційно дням перебування на військовій службі, згідно Постанови Кабінету міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28.02.2022 № 168. Перебуваючи у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 у період із 01.02.2024 по 11.02.2024 відповідачу нараховано виплату у розмірі 20100,00 грн, але мав би отримати 10673,80 грн. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач отримав неправомірну виплату грошового забезпечення у розмірі 42286,71 грн. Причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення відповідачем є особиста недисциплінованість, несерйозне ставлення до військової служби та недосконале знання ним статей Статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів, які стосуються виконання обов`язків військової служби. На переконання позивача, у наслідок незаконних дій відповідача, останній не мав законних підстав для отримання грошового забезпечення та додаткової винагороди, проте таке нарахування останньому було здійснено та завдано збитки у розмірі 42286,71 грн. 
За вказаною позовною заявою, ухвалою суду відкрито провадження в адміністративні справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).
Про відкриття провадження в даній адміністративній справі та призначення її до розгляду повідомлено відповідача за зареєстрованим місцем, відповідач особисто отримав поштове відправлення. 
Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про відкриття провадження в адміністративній справі. 
Відповідач відзиву на позов або заяву про визнання позову до суду не надав, правом передбаченим ст. 162 КАС України, не скористався. 
Враховуючи наведене, суд вважає, що відсутні перешкоди для розгляду справи за наявними у справі матеріалами. 

З`ясувавши обставини, на які позивач посилаються як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 46 від 14.02.2023 солдата ОСОБА_1 , механіка-водія 3-го штурмового відділення 2-го штурмового взводу 8-ї штурмової роти 3-го штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , зараховано на продовольче забезпечення у районі виконання бойових завдань з 16.01.2023.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.03.2023 № 82 ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 2-го штурмового відділення 2-го штурмового взводу 8-ї штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , та визнано таким, що посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.06.2023 № 170 ОСОБА_1 увільнено від займаних посад та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із перебування на тривалому лікуванні, з 14.06.2023.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.10.2023 № 295 ОСОБА_1 визнано таким, що під час відпустки для лікування у зв`язку із хворобою направлений для проходження ВЛК з метою визначення ступеню придатності до військової служби у ЗСУ до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 з 15.10.2023.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.10.2023 № 305 наказано вважати ОСОБА_1 таким, що 23.10.2023 під час проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеню придатності до військової служби у ЗСУ, був госпіталізований у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 .
У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.11.2023 № 5872 та додатку № 3 до цього наказу, відповідачу за жовтень 2023 року проведено виплату додаткової винагороди військовослужбовцям рядового, сержантського та офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 в розмірі 100000 грн., у зв`язку з поранення (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних) або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) ВЛК.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 04.03.2024 № 1993 та додатку № 8 до цього наказу, призначено відповідачу виплату додаткової винагороди в розмірі 20100,00 грн, у зв`язку із пораненням (контузією або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнанні військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.05.2024 №148 ОСОБА_1 виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 25.05.2024.
У відповідності до наказу командира військової частина НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 27.11.2024 № 9124, призначено службове розслідування у зв`язку із фактом ймовірної переплати додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 .
Із змісту акту службового розслідування від 03.01.2025, затвердженого командиром військової частина НОМЕР_1 , видно, що у період із 16.10.2023 по 22.10.2023 Українець ОСОБА_2 проходив ВЛК із метою визначення ступеню придатності до військової служби у ЗСУ та 23.10.2023 його було госпіталізовано у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) АДРЕСА_1 . Між тим, йому було проведено виплату додаткової грошової винагороди пропорційно у розмірі 100000 грн, а саме: у розмірі 31612,91 грн. Крім того, перебуваючи у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 у період із 01.02.2024 по 11.02.2024 відповідачу нараховано виплату пропорційно у розмірі 20100,00 грн, а саме у розмірі 10673,80 грн. 
В акті службового розслідування зафіксовано, що унаслідок незаконних дій солдата ОСОБА_1 , останній не мав законних підстав для отримання грошового забезпечення та додаткової винагороди, проте таке нарахування останньому було здійснено та завдано збитки у розмірі 42286,71 грн. 
Згідно довідки – розрахунку військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2024 № 42818, за період з 16.10.2023 по 22.10.2023 та 01.02.2024 по 11.02.2024 Українцю ОСОБА_3 нараховано та виплачено грошове забезпечення переплата грошового забезпечення та премії відповідача за періоди з 28.07.2023 по 03.05.2024 становить 42286,71 грн. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 05.01.2025 № 12 «Про результати службового розслідування за фактом ймовірної переплати додаткової грошової винагороди солдату ОСОБА_1 » наказано: 
- завдані державі збитки, що становлять суму в розмірі 42286,71 грн віднести в повному обсязі на рахунок солдата ОСОБА_1 , якого звільнено з військової служби за станом здоров`я;
- помічнику командира частини з правової роботи – начальнику юридичної служби військової частини НОМЕР_1 , вирішити питання щодо подання позову відносно солдата ОСОБА_1 , якого звільнено з військової служби за станом здоров`я, для відшкодування суми завданих державі збитків, що становлять у розмірі 42286,71 грн;
- начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 , по надходженню до військової частини НОМЕР_1 ухвали або рішення суду щодо розгляду справи по суті у зв`язку із завданою матеріальною шкодою солдатом ОСОБА_1 , якого звільнено з військової служби за станом здоров`я, внести до Книги обліку грошових стягнень і нарахувань суму стягнення солдата ОСОБА_1 , у розмірі 42286,71 грн. Здійснити контроль за утриманням, до повного погашення заборгованості.
Вважаючи, що відповідачем безпідставно набуті кошти, позивач звернувся до суду про з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому був продовжений та діє станом на час розгляду справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Частинами 2 - 4 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).
Згідно п. 3 розділу І Порядку № 260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є: штат військової частини (установи, організації) (далі - військова частина); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
За приписами п. 8 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир). Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.
Відповідно до п. 9 розділу І Порядку № 260 виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних відповідно до чинного законодавства України відпусток. Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
Пунктом 12 розділу І Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.
Згідно з п.13 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає, крім випадків повернення сум грошової допомоги (при звільненні з військової служби) у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до чинного законодавства України.
Отже, Порядком № 260 зазначено, що грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає.
Пунктом п. 15 розділу І Порядку № 260 вказано, що грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Відповідно до ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” від 03.10.2019 №160-IX (далі - Закон № 160-IX, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Згідно п. 4 ст. 1 Закону № 160-IX матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано (п. 5 ст. 1 Закону №160-IX).
Як визначено ч. 2, 3, 4 ст. 8 Закону № 160-IX у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Суд зауважує, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач є винною особою та на нього поширюються норми Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” під час отримання нарахованою роботодавцем (позивачем) на підставі відповідних наказів про виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення. 
Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази видання позивачем наказу про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, в силу вимог ч. 2 ст. 8 Закону № 160-ІХ. 
Крім того, позивачем не надано доказів проведення аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або ж рішення суду, якими встановлено причини завдання шкоди, її розмір та винна особа, і які згідно ч. 4 ст. 8 Закону №160-IX виключають необхідність проведення розслідування для визначення встановлення всіх обставин завдання шкоди та винної особи.
Суд також враховує, що позивачем не надано жодного доказу щодо підписання відповідачем письмового зобов`язання про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого керуючись ч. 1 ст. 6 Закону № 160-IX він несе матеріальну відповідальність у повному розмірі у випадку встановлення факту завданої з його вини шкоди.
Таким чином, зважаючи на наведене вище, а також те, що позивачем не було дотримано вимоги ст. 8 Закону № 160-IX в частині проведення службового розслідування та притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, відтак позовні вимоги є не обґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.
Суд зауважує, що кошти були нараховані та виплачені позивачем самостійно в сумі 42286,71 грн, на підставі чинних та діючих на час виплати коштів наказів командира військової частини.
Отже, отриману суму грошового забезпечення відповідачем не можна вважати шкодою, завданою з вини працівника підприємству, установі, організації, яка відраховується з заробітної плати працівника відповідно до п. 3 ст. 127 КЗпП України.
Згідно ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті:
1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;
2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Оскільки виплата грошового забезпечення позивачем, відповідачу проведена військовою частиною добровільно і відсутні підстави вважати нарахування цих сум внаслідок рахункової помилки військової частини, а також відсутня недобросовісність з боку набувача у нарахуванні коштів позивачем, тому суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає, що ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Суд наголошує, що позивачем, як суб`єктом владних повноважень, не дотримано вимог ст. 77 КАС України та не надано належних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог.
Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Позивач під час судового розгляду справи, не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. 
Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 72 - 77, 90, 139, 241-243, 246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:
позивач – військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 );
відповідач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя В.К. Левицький