РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року 	справа № 580/12939/25 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Паламаря П.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 9) в якому просить стягнути з Пенсійного Фонду України 741457,86 грн середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду щодо поновлення на роботі за період з 23 вересня 2016 року по 22 жовтня 2025 року.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що працював на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та наказом від 01.09.2015 № 321-к його було звільнено з посади. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.03.2016 у справі № 711/9140/15-ц скасовано наказ Виконавчої дирекції Фонда соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 01.09.2015 № 321-к про його звільнення, поновлено позивача на роботі та стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.09.2015 до 11.03.2016 в загальній сумі 50390,34 грн. Вказане рішення суду підлягало негайному виконанню. Однак, відповідачем було виконано частково лише в частині виплати вимушеного прогулу, а на роботі позивача поновлено не було. Надалі, рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 26.02.2018 у справі №711/10830/16-ц стягнуто з дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь позивача середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 14.03.2016 до 22.09.2016 в розмірі 43518,93. Боржник виконав рішення суду і виплатив середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за вказаний період. У зв`язку із припиненням Фонду соціального страхування України, ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.08.2023 замінено боржника на правонаступника Пенсійний фонд України. Позивач вважає, що саме Пенсійний фонд України як правонаступник повинен був поновити його на роботі. 23.10.2025 його ознайомлено з наказом про його поновлення і 23.10.2025 звільнено з посади за угодою сторін. Йому було виплачено компенсацію за невикористану відпустку з вересня 2015 до жовтня 2025, але не була нарахована та виплачена заробітна плата в зв`язку з непоновленням на роботі. Позивач вважає, що виконання рішення суду про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущеного до роботи працівника. Тому, на його переконання він має право на виплати передбачені статтею 236 Кодексу законів про працю, оскільки наказ про поновлення його на роботі на виконання рішення суду Пенсійним фондом України видано лише 23.10.2025.
Ухвалою суду від 24.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також зазначив, що на виконання рішення у справі № 711/9140/15-ц, наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016 № 427-к "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 " позивача поновлено на посаді з 23.09.2016. Факт виконання зазначеного рішення суду встановлено ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 21.05.2021 у справі № 711/9140/15-ц та рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.02.2018 у справі № 711/10830/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17.04.2018. Представник відповідача також зауважила, що Пенсійним фондом України видано наказ від 09.10.2025 №377-О, яким внесено зміни до пунктів 2 та 3 наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016 № 427-к "Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ", замінивши цифри "23.09.2016" цифрами "01.09.2015". Водночас, внесення змін у наказ щодо дати поновлення на роботі позивача є не рішенням про поновлення, а лише виправленням допущеної у наказі від 22.09.2016 № 427-к помилки, що не є затримкою у виконанні судового рішення.
Також, представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у вз`язку з тим, що позивач пропустив строк звернення до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає таке.
Згідно копії трудової книжки НОМЕР_1 , дата заповнення 04.10.1991, ОСОБА_1 25.04.2013 прийнятий на посаду начальника управління організаційної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; 20.08.2013 переведений на посаду начальника управління організаційно документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; з 14.01.2014 до 01.09.2014 виконував обов`язки першого заступника директора; 01.09.2015 звільнений у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи на підставі пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, наказ №321-к від 01.09.2015.
Придніпровським районним судом м. Черкаси 11.03.2016 у справі № 711/9140/15-ц винесено рішення, яким вирішено:
- скасувати наказ виконуючого обов`язки директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за №321-к від 01.09.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління організаційно документального забезпечення та аналітичної роботи виконавчої дирекції Фонду;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно документального забезпечення та аналітичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01.09.2015 року;
- стягнути з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 2 вересня 2015 року по 11 березня 2016 року в загальній сумі 50390,34 гривень;
- стягнути з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,0 гривень, в решті вимог відмовити.
Зазначене рішення суду, в частині поновлення на роботі, підлягало негайному виконанню.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 31.05.2016 у справі №711/9140/15-ц зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 у справі № 711/9140/15-ц рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.03.2016 та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 31.05.2016 залишено без змін.
На виконання рішення суду у справі №711/9140/15-ц Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності прийнято наказ від 22.09.2016 №427-К про поновлення на роботі ОСОБА_1 (далі — Наказ №427-К).
Пунктом 1 Наказу №427-К скасовано пункт 1 наказу Виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2015 №321-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Пунктом 2 Наказу №427-К поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду з 23.09.2016. Пунктом 3 Наказу №427-К наказано ОСОБА_1 стати до роботи начальника управління організаційно-документального забезпечення аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду з 23.09.2016.
Надалі, Придніпровським районним судом м.Черкаси 26.02.2018 у справі №711/10830/16-ц винесено рішення, яким вирішено стягнути з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у поновленні на роботі за період з 14 березня 2016р. по 22 вересня 2016р. в розмірі 43518 (сорок три тисячі пятсот вісімнадцять) гривень 93 (девяносто три) копійки.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2018 у справі №711/10830/16-ц рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.02.2018 залишено без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 711/10830/16-ц відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.02.2018 та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17.05.2018 у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі та відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 17.08.2023 у справі №711/9140/15-ц у виконавчому провадженні №50868795 здійснено заміну боржника виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на належного боржника Пенсійний фонд України.
На підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.06.2016 у справі №711/9140/15-ц, ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.08.2023 у справі №711/9140/15-ц, виконавчого листа № 711/9140/15-ц, виданого 08 квітня 2016 року, пункту 2 розділу VII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування” Пенсійним фондом України винесено наказ від 09.10.2025 №377-О, яким внесено зміни до пунктів 2, 3 наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 вересня 2016 року № 427-к “Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ” замінивши цифри “23.09.2016" цифрами “01.09.2015”.
Згідно наказу Пенсійного фонду України від 23.10.25 №392-О ОСОБА_1 звільнено 23.10.2025 з посади начальника управління організаційно-документального забезпечення аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за угодою сторін. Виплатити ОСОБА_1 . Грошову компенсацію за невикористані основні відпустки та додаткові відпустки за ненормований робочий день за період 2015-2025 роки.
Позивач, вважаючи, що йому не виплачено середній заробіток за період невиконання рішення про поновлення на роботі з 23.09.2016 до 22.10.2025, в порушення вимог статті 236 Кодексу законів про працю України, позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною 2 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України) передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частиною 1 та 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі — КЗпП України) передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно із статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити:
- чи мала місце затримка виконання такого рішення;
- у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.02.2018 у справі №807/2713/13-а, від 27.06.2019 у справі №821/1678/16, від 31.07.2019 у справі №813/593/17, від 25.09.2019 у справі №813/4668/16, від 27.11.2019 у справі №802/1183/16-а, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370, від 05.02.2020 у справі №815/1676/18, від 05.03.2020 у справі №280/360/19, від 26.11.2020 у справі №500/2501/19, від 19.04.2021 у справі №826/11861/17, від 24.06.2021 у справі №640/15058/19, від 20.07.2021 у справі №826/3465/18.
Суд зазначає, що затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2021 у справі №640/755/19.
Як встановлено судом, згідно наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016 № 427-К «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » на виконання рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.03.2015 у справі № 711/9140/15 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 
Крім того, дана обставина була встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.02.2018 у справі №711/10830/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17.04.2018.
Так, із змісту даного рішення вбачається, що судом під час судового розгляду встановлені наступні обставини:
«Наказом ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016р. №427-к на виконання рішення суду від 11.03.2016р., пункт 1 наказу Виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2015р. № 321-к «Про звільнення ОСОБА_1 » скасовано. Позивача поновлено на посаді начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду /а.с.76/.
До того ж наприкінці вересня початку жовтня 2016р. з позивачем здійснений розрахунок в частині виконання вимог майнового характеру по рішенню суду від 11.03.2016р. (середній заробіток за період з 02.09.2015р. по 11.03.2016р. Що підтверджується відповідними службовими записками /а.с.77, 78/ та не заперечується сторонами.
Листом ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016р. за вих. № 8-37-1628 ОСОБА_1 повідомлено, що ВД Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності скасований наказ Виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2015р. № 321-к «Про звільнення ОСОБА_1 », у зв`язку з чим його просять з`явитися 23.09.2016р. до Виконавчої дирекції Фонду за адресою: м. Київ, вул. Боричів Тік, 28, каб. 202, - для ознайомлення з зазначеним наказом. Також зазначалося, що відповідно до наказу «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », останньому приступити до роботи начальника управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи Виконавчої дирекції Фонду з 23.09.2016р. /а.с.79/.
Також вищевказана інформація зазначалась в телеграмі (електронне повідомлення № 9934) від 29.09.2016 адресованій ОСОБА_1 , але яка не була вручена через відсутність адресата, також адресат по повідомленню за телеграмою не з`явився /а.с.34/».
Відповідно до статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, судовим рішенням у цивільній справі №711/10830/16-ц встановлено факт поновлення позивача на роботі 22.09.2016, а тому вказана обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.
При цьому, суд зазначає, що розрахована у справі №711/10830/16-ц сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення є остаточною, позаяк період такої затримки не є проміжним, і кінцевою датою, у цьому випадку, є дата видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі — 22.09.2016.
Адже, саме з цією підстави, виходив Придніпровський районний суд м.Черкаси, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі за період з 14.03.2016 до 22.09.2016.
Твердження позивача, про те, що його поновлено на роботі наказом Пенсійного фонду України від 09.10.2025 №377-О суд вважає безпідставними.
Оскільки, як вбачається із змісту наказу Пенсійного фонду України від 09.10.2025 №377-О ним внесено зміни до пунктів 2, 3 наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 вересня 2016 року № 427-к “Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ” замінивши цифри “23.09.2016" цифрами “01.09.2015”.
Тобто, Пенсіний фонд України, як правонаступник Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності лише виправив помилку у вже існуючому наказі про поновлення позивача на роботі у відповідність до вимог судового рішення.
Посилання позивача на те, що поновлення на роботі відбувається з моменту фактично допуску до роботи, на переконання суду є необгрунтованими.
З Єдиного реєстру судових рішень щодо справ № 711/9140/15 та №711/10830/16-ц вбачається, що позивач особисто та через свого представника брав активну участь у судовому процесі, в тому числі і на стадії виконання рішень суду, тому був обізнаний про наявність наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016 № 427-к “Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ”.
Водночас, в матеріалах справи відсутні докази того, що після винесення наказу Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.09.2016 № 427-к “Про поновлення на роботі ОСОБА_1 ” між позивачем та його роботодавцем був наявний спір щодо допуску його до роботи і виплати заробітної плати.
Як зазначалося судом раніше для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити, зокрема, чи мала місце затримка виконання такого рішення.
Однак, під час розгляду даної справи судом не встановлено порушення відповідачем прав позивача у зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.
З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що підстави для задоволення позовних про стягнення з Пенсійного Фонду України на користь позивача середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду щодо поновлення на роботі відсутні.
Щодо інших посилань сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.
Щодо клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає таке.
Статтею 122 КАС України установлені строки звернення до адміністративного суду та передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині 2 статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 зробила правовий висновок про те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу у застосуванні над частиною 5 статті 122 КАС України.
Частина 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022 року) передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
З 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року №2352-IX, яким назву та частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
За змістом статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про нарахування, виплату, стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення). Після цієї дати строк звернення до суду з таким трудовим спором обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Тому, враховуючи, що до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строком, суд дійшов висновку, що позов в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду щодо поновлення на роботі за період з 23.09.2016 до 19.07.2022, поданий позивачем у визначений законом строк і в цій частині строк звернення до суду не пропущений.
Щодо строку звернення із позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду щодо поновлення на роботі за період з 19.07.2022 до 23.10.2025, суд зазначає.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни, зокрема до Кодексу законів про працю України.
Так, пунктом 18 частини 1 розділу І Закону № 2352-IX назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: “Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)”.
Отже, у зв`язку з внесенням Законом №2352-IX змін до статті 233 КЗпП України змінено нормативне регулювання правовідносин, які виникли з питань щодо стягнення заробітної плати, щодо строку звернення до суду.
Таким чином, починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.
Прикінцеві та перехідні положення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним частини другої статті 233 КЗпП України, не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб.
Разом із цим, відповідно до пункту першого глави XIX “Прикінцеві положення” КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” на території України встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Таким чином, строк, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній з 19.07.2022), був продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.
Тому, до спірних правовідносин підлягає застосуванню тримісячний строк звернення, до суду, який у силу пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України був продовжений на строк дії карантину та відповідно скінчився 30.09.2023.
За правилами частини 3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (в т.ч. вирішення судом питання щодо дотримання строків звернення до суду та відкриття провадження у справі).
З цим позовом позивач звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду 21.11.2025.
Тому, позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 до 21.08.2025 відповідно до вимог частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23.
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду щодо поновлення на роботі за період з 19.07.2022 до 21.08.2025, позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення без розгляду позовних вимог у відповідній частині.
Частиною 1 статті 77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про стягнення середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі за період з 19.07.2022 до 21.08.2025 — залишити без розгляду.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю.
Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя 	Петро ПАЛАМАР