Єдиний унікальний номер справи № 753/16070/14-ц
Провадження № 22-ц/824/9077/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.12.2014 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява від боржника ОСОБА_1 , у якій остання просила суд визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, виданий 20.02.2015 року на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.12.2014 року у справі № 753/6414/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованості за кредитним договором № 494/П/27/2007-840 в розмірі 340 723,82 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 10.06.2014 становить 4 021 740,76 грн.
Заява обґрунтована тим, що у 2019 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» був пропущений трьохрічний строк повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання, а виконавче провадження відкрите щодо боржниці з іншим прізвищем та не за місцем її проживання або знаходження майна.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року залишено без задоволення заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Не погоджуючись із ухвалою суду, 12 березня 2025 року заявник подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи, просить апеляційний суд скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву боржника про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Вирішити питання про стягнення судових витрат.
Основними доводами апеляційної скарги є незаконність та необґрунтованість ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2025 у справі № 753/16070/14-ц, якою, на думку апелянта, безпідставно відмовлено в задоволенні заяви представника боржника про визнання виконавчого листа № 753/16070/14 від 20.02.2015 таким, що не підлягає виконанню, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам, зокрема неправильно визначено момент пред`явлення виконавчого документа до виконання та безпідставно ототожнено дату його відправлення з датою надходження до органу ДВС, тоді як виконавчий лист був повторно пред`явлений після спливу трирічного строку, який, з урахуванням повернення документа 04 жовтня 2016 року, закінчився 05 жовтня 2019 року, а фактично надійшов до Дарницького РВ ДВС лише 08 жовтня 2019 року, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, при цьому стягувач не звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного строку, а державний виконавець всупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» відкрив виконавче провадження після спливу встановленого строку, що свідчить про порушення права боржника на справедливий судовий розгляд і є підставою для скасування оскаржуваної ухвали з ухваленням нового рішення про задоволення заяви в повному обсязі.
20 червня 2025 року до апеляційного суду від стягувача ТОВ «ВІН Фінанс» надійшли додаткові пояснення у справі, в яких товариство просить залишити оскаржувану ухвалу суду без змін, а апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - без задоволення. 
17 вересня 2025 року від виконавчої служби до суду надіслано клопотання про долучення доказів.
15 жовтня 2025 року до апеляційного суду від представника Дарницького ВДВС - Ковтун В-М. С. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив в задоволенні скарги відмовити у повному обсязі. 
Станом на день розгляду справи апеляційним судом інших відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 30 жовтня 2025 року з`явилися представник апелянта, який просив апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу, та представник Дарницького ВДВС, який просив у задоволенні скарги відмовити у повному обсязі. 
29 жовтня 2025 року від ТОВ «ВІН Фінанс» до апеляційного суду подано заяву про розгляд апеляційної скарги без участі представника товариства. 
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, виконавчий лист, який є предметом розглядуваної заяви, було видано Дарницьким районним судом м. Києва 20 лютого 2015 року на виконання заочного рішення суду від 11 грудня 2014 року у цивільній справі № 753/16070/14-ц.
Вказаним рішення суд стягнув з позичальниці ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 494/П/27/2007-840 у розмірі 340 723,82 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 10 червня 2014 року становить 4 021 740,76 грн, та судовий збір - по 1 827 грн з кожного.
Виконавчий лист щодо боржниці ОСОБА_4 перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (виконавче провадження № 48304675) та був повернутий стягувачу згідно з постановою державного виконавця від 04 жовтня 2016 року на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону № 606-XIV від 21.04.1999, чинній на час винесення оскаржуваної постанови, далі - Закон № 606-XIV).
У 2017 році стягувач повторно пред`являв виконавчий лист до примусового виконання до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, проте 28 липня 2017 року державний виконавець склав повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 8 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VIII (стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску).
Вказані обставини підтверджуються змістом наданих стягувачем копій виконавчого листа, який містить дві відмітки про повернення виконавчого документу стягувачу, датовані 04 жовтня 2016 року та 28 липня 2017 року, та повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання від 28 липня 2017 року.
В період наявності відкритого виконавчого провадження ПАТ «КБ «Надра» (банк) та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (новий кредитор, далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») уклали договір про відступлення прав вимоги від 21.04.2020 № GL3N415722, відповідно до умов якого банк відступив, а новий кредитор набув право вимоги до позичальників та заставодавців (іпотекодавців), поручителів за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором № GL3N415722.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.10.2020, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.03.2021, у виконавчих провадженнях з виконання рішення суду у цивільній справі № 753/16070/14-ц замінено первісного стягувача ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
На цій підставі державний виконавець виніс постанову від 26.05.2021 про зміну стягувача на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
У подальшому ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі рішення загальних зборів від 25.07.2024 змінило свою назву на ТОВ «Він Фінанс».
З доданого до заяви витягу з автоматизованої системи виконавчого провадження убачається, що 12 квітня 2024 року державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу за його заявою на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII, а у травні 2024 року стягувач вчергове пред`явив його до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Трофименку М. М. (виконавче провадження № 75035986).
Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення заяву боржника ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, зазначив, що рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, а виконавче провадження є завершальною стадією судового захисту, при цьому підстави, передбачені статтею 432 ЦПК України для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у даному випадку відсутні, оскільки стягувач мав право повторно пред`явити виконавчий лист до виконання у трирічний строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження», який обчислювався з дня повернення виконавчого документа 04 жовтня 2016 року та спливав 05 жовтня 2019 року включно, а доказом дотримання цього строку є заява про відкриття виконавчого провадження від 16 вересня 2019 року, подана стягувачем у межах установленого строку, тоді як надходження виконавчого листа до органу ДВС 08.10.2019 та відкриття виконавчого провадження 10.10.2019 не свідчать про його пропуск, оскільки закон пов`язує пред`явлення виконавчого документа до виконання з фактом його подання стягувачем, у тому числі поштовим зв`язком, а не з датою реєстрації в органі ДВС, крім того суд виходив з чинності рішення, правомірності заміни стягувача у виконавчому провадженні та відсутності значення для вирішення заяви обставин зміни прізвища чи місця проживання боржниці, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність як матеріально-правових, так і процесуально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до положень пунктів 1, 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права. Зазначені порушення, на переконання колегії суддів, мали місце під час ухвалення судом першої інстанції ухвали від 26 лютого 2025 року.
Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Однією зі складових цього права є обов`язок суду надати належну оцінку доводам сторін та викласти у судовому рішенні достатні й переконливі мотиви, з яких суд виходив, ухвалюючи відповідне рішення.
Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у рішеннях, зокрема у справах «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації», «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України», вмотивоване судове рішення має засвідчувати, що суд почув сторони, належним чином розглянув їхні доводи та аргументи, а ігнорування судом істотних і релевантних доводів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.
Відповідно до частини другої статті 3 та статті 129 Конституції України права і свободи людини визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а судочинство здійснюється з дотриманням засад справедливості, законності та обов`язковості судових рішень. Аналогічні засади закріплені у статті 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених або оспорюваних прав та інтересів осіб.
Разом із тим ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа № 753/16070/14 від 20 лютого 2015 року таким, що не підлягає виконанню, неправильно визначивши момент пред`явлення виконавчого документа до виконання та неправильно застосувавши положення Закону України «Про виконавче провадження».
З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист № 753/16070/14 від 20 лютого 2015 року був виданий на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості та перебував на примусовому виконанні у виконавчому провадженні ВП № 48304675, яке було відкрито 05 серпня 2015 року. Постановою державного виконавця від 04 жовтня 2016 року виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на той час.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, що набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Згідно з частиною п`ятою цієї статті у разі повернення виконавчого документа стягувачу строк його повторного пред`явлення обчислюється з дня такого повернення.
Отже, з урахуванням повернення виконавчого листа 04 жовтня 2016 року, граничним строком для його повторного пред`явлення до виконання було 05 жовтня 2019 року включно. При цьому вирішальним для дотримання строку є день фактичного надходження виконавчого документа до органу державної виконавчої служби, що прямо випливає з системного аналізу статей 4, 11, 12, 13 та 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Як встановлено матеріалами справи, повторна заява стягувача про примусове виконання разом із виконавчим листом надійшла до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва 08 жовтня 2019 року, тобто після спливу трирічного строку, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції та даними автоматизованої системи виконавчого провадження. Незважаючи на це, державним виконавцем 10 жовтня 2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 60266990, хоча відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ у такому випадку підлягав поверненню стягувачу без прийняття до виконання.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо безпідставного посилання суду першої інстанції на факт своєчасного направлення стягувачем виконавчого листа до органу ДВС засобами поштового зв`язку. В ході розгляду справи судом було досліджено матеріали виконавчого провадження, в якому не міститься жодного доказу не лише щодо того, що вказаний виконавчий лист було відправлено в межах строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, але й взагалі щодо того, що такий документ надійшов до органу ДВС саме за допомогою засобів поштового зв`язку. Не містить таких доказів й інші представлені до суду матеріали. За таких умов єдиною встановленою в ході розгляду справи датою, пов`язаною з фактом пред`явлення виконавчого документа до виконання є саме реєстраційний штамп органу ДВС від 08 жовтня 2019 року. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення стягувача до суду першої інстанції із заявою про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, як це передбачено частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» та статтею 433 ЦПК України.
Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Колегія суддів установила, що державний виконавець лише констатував, що 08 жовтня 2019 року до відділу державної виконавчої служби нібито надійшов виконавчий лист № 753/16070/14 від 20 лютого 2015 року, виданий Дарницьким районним судом міста Києва, поштовим відправленням, якийза словами державного виконавця, був зареєстрований в автоматизованій системі виконавчого провадження за вхідним номером № 24110. Водночас жодних письмових доказів на підтвердження зазначених обставин державним виконавцем не надано, а копію журналу реєстрації вхідної кореспонденції, за його поясненням, надати неможливо у зв`язку з його знищенням.
Разом із тим, такі пояснення державного виконавця не можуть вважатися належними та допустимими доказами у розумінні вимог цивільного процесуального закону та Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не підтверджені жодними письмовими матеріалами, які б об`єктивно засвідчували дату, спосіб та факт надходження виконавчого документа до органу державної виконавчої служби саме 08 жовтня 2019 року.
Колегія суддів звертає увагу, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2019 року головним державним виконавцем Малівською Н.І. було винесено з посиланням на статті 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», однак при цьому матеріали виконавчого провадження не містять жодного належного доказу того, що виконавчий лист був пред`явлений до виконання у межах установленого законом строку.
Апеляційним судом було досліджено матеріали виконавчого провадження, однак у них відсутні конверт поштового відправлення, відомості про його реєстрацію, документи поштового зв`язку або будь-які інші докази, які б підтверджували, що виконавчий лист надійшов до органу державної виконавчої служби саме поштовим відправленням і саме 08 жовтня 2019 року. Крім того, у матеріалах провадження відсутній і журнал реєстрації вхідної кореспонденції, що унеможливлює перевірку способу та дати подання виконавчого документа до виконання.
За таких обставин у колегії суддів відсутні правові та фактичні підстави вважати доведеним, що виконавчий лист № 753/16070/14 від 20 лютого 2015 року був поданий або направлений стягувачем до органу державної виконавчої служби у межах граничного строку його пред`явлення до виконання, який сплив 05 жовтня 2019 року, а відтак відсутні підстави вважати дотриманим строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір, який стягується з відповідача на користь позивача.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги необхідно стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 605, 60 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 від 07 лютого 2025 року про визнання виконавчого листа № 753/16070/14-ц таким, що не підлягає виконанню, виданого 20 лютого 2015 року на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.12.2014 року, задовольнити.
Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 753/16070/14-ц, виданий 20 лютого 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" заборгованості за кредитним договором в сумі 340 723 долари США 82 центи, що за курсом Національного банку України станом на 10 червня 2014 р. становить 4 021 740 гривень 76 копійок.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» (ЄДРПОУ: 38750239, місцезнаходження за адресою: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8 м. Київ, 04112) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько