Номер провадження: 22-ц/813/3332/25 
Справа № 501/2877/24
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М., 
при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,
за участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Ліферчук Т.С.,
переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Вечерова Євгенія Миколаївна, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 (третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
Позов мотивований тим, що позивачка та відповідач проживали разом без реєстрації шлюбу з червня 2018 року по червень 2020 року. За час їх спільного проживання народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після фактичного припинення стосунків, залишилась проживати разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. З часу окремого проживання батько дитини ніяких відносин з дитиною не підтримує. Позивачка самостійно виховує та утримує дитину, сприяє її моральному та духовному розвитку, піклується про її стан здоров`я, забезпечує дитині повний і гармонійний розвиток та рівень життя необхідний, для такого розвитку. Батько дитиною не цікавиться взагалі, не спілкується, його пасивна поведінка породжує ряд неврегульованих питань в тому числі, щодо визначення місця проживання дитини, яке насамперед, спрямовано з остаточним визначенням з ким із батьків буде проживати дитина, а також має на меті: забезпечити право дитини на належне батьківське виховання; розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним; покласти обов`язок щодо сплати аліментів на того з батьків, хто проживає окремо від дитини; надати право одному з батьків в інтересах дитини без отримання згоди іншого, вирішувати питання щодо: виїзду дитини за кордон, реєстрації/перереєстрації місця проживання дитини, влаштування в навчальний заклад, отримання медичної допомоги тощо; заборонити одному з батьків без згоди іншого змінювати місце проживання дитини. З відповідачем не досягнуто згоди, щодо визначення місця проживання дитини в позасудовому порядку, а також не досягнуто згоди, щодо розміру аліментів на утримання дитини, а тому позивачка змушена звертатись до суду з даним позовом.
Представник відповідача - адвокат Вечерова Є.М. під час розгляду справи в суді першої інстанції надала письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір?ю ОСОБА_1 .. Щодо вимог в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, то відповідач не ухиляється від виконання свого обов`язку і систематично перераховує кошти з 2021 по 2024 роки (одержувач ОСОБА_1 ).
Однак, відповідач не згодний із розміром заявлених позовних вимог в частині розміру аліментів, оскільки ці вимоги ґрунтуються виключно на розмірі доходів позивачки та витратах дитини і жодним чином не враховують реальні фінансові можливості відповідача, стан його здоров`я, матеріальне становище та встановлений у державі прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, який згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», з 1 січня 2024 року становить 2 563 грн. З огляду на складнощі з роботою у період дії режиму воєнного стану у державі відповідач вважає, що сума у розмірі 4 000 грн - це та фіксована сума, яку він в змозі об`єктивно сплачувати на утримання своєї доньки.
В судовому засіданні у суді першої інстанції представник позивача просив суд задовольнити позов в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник позивачки просив суд позов задовольнити частково та визначити розмір аліментів не у частці від доходу відповідача, а у розмірі фіксованої суми 4 000 грн.
Представник третьої особи до суду не з`явився та надав заяву про розгляд справи без його участі.
21 листопада 2024 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області) про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини задоволено повністю.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 за її місцем проживання.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом з 05.07.2024 до повноліття дитини до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині призначення розміру аліментів, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Вечерова Є.М., подав апеляційну скаргу в якій просить суд оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення аліментів та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги частково, стягувати з відповідача аліменти в розмірі 4 000 грн на місяць.
Позивачка ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з огляду на вмотивованість та законність рішення суду.
В судове засідання, призначене на 10 грудня 2025 року об 14:10 год з`явився представник позивачки - адвокат Ліферчук Т.С., інші учасники справи до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою та рекомендованими повідомленнями, наявними в матеріалах справи.
Від представника скаржника - адвоката Зеніної Марії Олександрівни до апеляційного суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності відповідача та його представника.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Згідно положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав. 
Задовольняючи позовні вимоги щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачкою вимоги є обгрунтованими та доведеними.
Апеляційний суд вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що за час спільного проживання у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).
Малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні, матір?ю створені всі належні умови для проживання дитини (а.с. 12, 79-80, 81-87).
Дохід матері дитини складає в місяць 8 000 грн (а.с. 43, 88).
Малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має вади зі здоров`ям, відвідує додатково курси логопеда, проходить лікування, яке оплачує мати дитини (а.с. 44, 48-58, 90, 91).
Відповідач на власний розсуд несистематично надає матеріальну допомогу на утримання дитини в розмірі 4 000 грн (а.с. 63-64).
У апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачкою не було доведено можливість батька утримувати дитину у призначеному розмірі та не було доведено наявності у відповідача стабільного (регулярного) доходу.
Апеляційний суд, дослідивши доводи апеляційної скарги, вважає їх такими, що не свідчать про незаконність оскаржуваного рішення суду з огляду на наступне.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (- далі Конвенція), ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині 3 статті 181 СК України, зазначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно частин 1 та 2 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Як зазначено у статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди батька, відповідача у справі, із розміром визначених судом аліментів з посиланням на обставини, які були належно оцінені та враховані судом першої інстанції при вирішенні спору.
При визначенні розміру та способу стягнення аліментів, суд першої інстанції взяв до уваги обов`язок кожного з батьків утримувати свою дитину, врахував стан здоров`я, матеріальне становище батьків і дитини, зокрема те, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю, батько працює та має постійний заробіток, судом було вірно враховано, що відповідач в добровільному порядку перераховує грошові кошти на утримання дитини, а тому з урахуванням отримання ним доходу, правильно визначив спроможність батька матеріально забезпечувати дитину шляхом сплати аліментів саме в ромірі 1/4 заробітку (доходу), оскільки такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини.
Будь-яких доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання доньки в установленому судом розмірі відповідачем суду не надано.
Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про неможливість сплачувати на утримання доньки аліменти у розмірі 1/4 розміру заробітку (доходу) оскільки в суді першої інстанції вони не знайшли свого належного підтвердження.
Крім того, відповідач не був позбавлений можливості під час розгляду справи надати відомості щодо свого фінансового стану.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Апеляційний суд зауважує, що доводи, наведені в апеляційній скарзі тотожні запереченням, які відповідач наводив в суді першої інстанції, а тому суд робить висновок, що апеляційна скарга зводиться до переоцінення вже наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Апеляційний суд враховує відомості, повідомлені позивачкою, щодо того, що задля всестороннього розвитку дитини, ОСОБА_3 відвідує секції, гуртки та додаткові заняття для розвитку мовлення, тощо та зауважує, що визначена сума аліментів, в сукупності із забезпеченням дитини матір`ю, спроможні задовольнити потреби дитини.
За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Тому, законних підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру аліментів, що підлягають стягненню немає.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367,?368,?374 ч. 1 п. 1,?375,?382 -?384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Вечерова Євгенія Миколаївна залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 26 січня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда