Номер провадження: 22-ц/813/755/25 
Справа № 522/10867/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Діденко К.В.,
та представника ДП «АМПУ» – Перейми Д.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діденко Катерина Віталіївна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -
В С Т А Н О В И В:
06 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (- далі ДП «АМПУ») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 272 087,20 гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №522/7936/21 за позовом ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 236 760 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. Відповідач був обізнаний про результат рішення суду 02.11.2022, коли було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та мав поновити позивача на посаді 03 листопада 2023 року, однак наказ про поновлення на посаді було видано лише 07 березня 2023 року. Тому, затримка виконання рішення становить 88 робочих днів з 03.11.2022 по 06.03.2023. Середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці – лютий та березень 2021 року склав 3 091,90 грн, тому за 88 днів затримки середній заробіток складає 272 087,20 грн.
У відзиві на позовну заяву ДП «АМПУ» просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що негайне виконання рішення суду це є правом і в рішенні не було допущеного негайного виконання рішення суду. З цього приводу позивач не звертався до суду з вимогою про ухвалення додаткового рішення чи роз`яснення рішення в цій частині. Тому, затримка виконання рішення відсутня. Крім того, розрахунок середнього заробітку позивача не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, адже треба було брати за основу ставку посадового окладу, а не заробітну плату за два останні місяці перед звільненням, в такому разі середньоденний заробіток складає 1 955,95 грн. Також відповідач заперечує розумність заявлених до стягнення позивачем витрат на правничу допомогу, адже справа є малозначною.
У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 – адвокат Діденко К.В. зазначає, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, незалежно від того чи буде дане рішення оскаржуватися. ОСОБА_1 03.11.2022 з`явився за адресою свого робочого місця разом з копією вступної та резолютивної частини, однак його не поновили на посаді. Представник позивача 04.11.2022 звернулася до відповідача про добровільне виконання рішення суду, але звернення було залишено без відповіді. Розрахунок позивача правильний, а середньоденна заробітна плата визначена рішенням суду.
Представник ДП «АМПУ» подав заперечення, в яких вказано, що позивач не бажав бути поновленим на роботі негайно, адже до суду подавалася заява про ухвалення додаткового рішення з підстав стягнення судових витрат, а не допущення негайного виконання рішення. Питання про стягнення заробітку за час затримки розрахунку має вирішувати той суддя, який ухвалив рішення та за результатами розгляду такого питання виноситься ухвала, а не рішення суду.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі – залишено без задоволення.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діденко К.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 – адвоката Діденко К.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила їх задовольнити, а також представника ДП «АМПУ» – Перейму Д.О., який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року (справа №522/7936/21) задоволено частково позов ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ». Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 123 6760 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Суд також зазначив, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст. 273 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України» (а.с. 14-32).
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2023 року та постановою Верховного Суду від 19 липня 2023 року (а.с. 33-45).
Наказом ДП «АМПУ» від 07.03.2023 №104-к, скасовано наказ ДП «АМПУ» від 05.04.2021 №145-к «Про звільнення», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», встановлено посадовий оклад у розмірі 42 053 грн (а.с. 46).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що в рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року по справі №522/7936/21 не зазначено про негайне виконання рішення суду.
Суд зазначив, що представник позивача зверталася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення з підстав не вирішення питання розподілу судових витрат та Приморським районним судом м. Одеси 12 грудня 2022 року ухвалено додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат. 
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
У випадку відсутності зазначення в резолютивній частині про негайне виконання рішення суду, є підстави для ухвалення додаткового рішення. Однак, додаткове рішення з цих підстав не з власної ініціативи, не за заявою позивача, не ухвалювалося.
Частиною 1-2 статті 273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Тож, за відсутності зазначення про негайне виконання рішення суду, ДП «АМПУ» виконав рішенні у строк, тобто на наступний день після набрання рішенням законної сили, адже проголошення постанови Одеського апеляційного суду відбулося 06 березня 2023 року, а наказ про поновлення позивача на роботі видано 07 березня 2023 року. Отже, затримки виконання рішення суду не відбулося, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що ч. ч. 1, 8 ст. 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Отже, законодавством передбачено обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.
Вступну та резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси, було проголошено в судовому засіданні 02 листопада 2022 року за участі представника позивача та представника ДП «АМПУ». Тобто, відповідач, був обізнаний про результат рішення суду та в силу положень ст. 235 КЗпП України, зобов`язаний був поновити ОСОБА_1 на зазначеній посаді на наступний день, а саме 03 листопада 2022 року.
Щодо вищезазначених доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 7 статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 в справі №711/8446/16-ц (провадження №14-37цс19), в постанові Верховного Суду від 29.09.2021 в справі №511/1284/19 (провадження №61-6184св21)).
У постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №521/1892/18 (провадження №61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника».
Отже, законом встановлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив з того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити зокрема чи мала місце затримка виконання такого рішення.
Окрім того, згідно пунктів 2, 4 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Згідно ч. 7 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: зокрема чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.
У резолютивній частині рішення зазначається строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження та у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про порядок і строк виконання рішення (п. 3 ч. 5, п. 1 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).
Таким чином, системний аналіз норм ЦПК України свідчить про те, що суд в резолютивній частині рішення зазначає про негайне виконання рішення про поновлення працівника на роботі, тобто вирішує питання чи є підстава для негайного виконання рішення суду.
Як було встановлено матеріалами справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року (справа №522/7936/21) задоволено частково позов ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ». Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 123 6760 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Суд також зазначив, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст. 273 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України» (а.с. 14-32).
Таким чином, в резолютивній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року (справа №522/7936/21), суд не зазначив про негайне виконання судового рішення, в порядку статті 430 ЦПК України. Отже судове рішення не допущено до негайного виконання.
Також п. 4 ч. 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Отже, у випадку відсутності зазначення в резолютивній частині про негайне виконання рішення суду, є підстави для ухвалення додаткового рішення.
Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не звертався до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду щодо вирішення питання про негайне виконання рішення суду.
Частиною 1-2 статті 273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Тому, оскільки в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року (справа №522/7936/21) не було зазначено про негайне виконання такого рішення суду, відповідач ДП «АМПУ» виконав таке рішення на наступний день після набрання рішенням законної сили, про що видано наказ ДП «АМПУ» від 07.03.2023 №104-к, про скасування наказу від 05.04.2021 №145-к «Про звільнення», та поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», встановлено посадовий оклад у розмірі 42 053 грн. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2022 року (справа №522/7936/21) не було допущено до негайного виконання, рішення було виконано негайно після набрання ним законної сили, тому затримки виконання такого рішення суду не відбулось.
На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог.
Доводи наведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, необхідності переоцінки доказів, яким суд першої інстанція надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд в повній мірі.
Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діденко Катерина Віталіївна, залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 08 грудня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда