Справа № 297/3477/24

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2026 року  м. Берегове 

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:
головуючого судді        ОСОБА_1 , 
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , перекладача ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегове кримінальне провадження № 12024071060000514 від 24.06.2024 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 24.06.2024 року близько 18 години 20 хвилин, перебуваючи у парку імені Шевченка по вул. Шевченка у м. Берегове, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, в умовах воєнного стану, за попередньою змовою з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрито викрали належну ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , чоловічу поясну сумку (бананку) чорного кольору, вартість якої згідно висновку експерта від 14.08.2024 року становить 75 гривень, зірвавши її з поясу, в якій знаходився належний останньому мобільний телефон марки «Redme 8» чорного кольору, вартість якого згідно висновку експерта від 14.08.2024 року становить 1800 гривень, після чого втекли з місця події з викраденим майном, чим спричинили потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1875 гривень.
На думку суду обвинувачених  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 слід визнати винними у кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, тобто у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.
Доказами на підтвердження встановлених обставин є наступне.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 24.06.2024 року він перебував біля 5 школи у м. Берегове, де сидів на лавці. До нього підійшли двоє хлопців, які звернулись з проханням дати сигарету та 100 гривень. Після того, як він повідомив хлопців, що грошових коштів у нього немає, він підвівся з лавиці, але у цей момент обвинувачений ОСОБА_4 штовхнув його, а обвинувачений ОСОБА_5 вирвав поясну сумку чорного кольору, в якій знаходився мобільний телефон, після чого обидва обвинувачені почали тікати в різних напрямках. Потерпілий зазначив, що матеріальна шкода йому відшкодована у повному обсязі, мобільний телефон йому повернути, к зв`язку з чим, претензій морального чи матеріального характеру до обвинувачених немає, тому просить суворо не карати обвинувачених. 
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України визнав та пояснив, що 24.06.2024 року він разом з ОСОБА_4 підійшли до ОСОБА_9 з проханням дати сигарету. Після цього, ОСОБА_4 штовхнув чоловіка, а він вирвав з нього поясну сумку чорного кольору та вони почали тікати. У вчиненому щиро кається.
Аналогічні за змістом показання надав у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , який також свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України визнав повністю та пояснив, що 24.06.2024 року він разом з ОСОБА_5 підійшли до школи №5 у м. Берегове, де на лавці сидів ОСОБА_9 .. Підійшовши до нього, вони попросили сигарету, після чого він штовхнув ОСОБА_9 , а в той час, ОСОБА_5 вирвав з нього поясну сумку, на це вийшов таксист та почав їм погрожувати та вони почали тікати. Щиро кається у вчиненому, просить суворо не карати. 
Відповідно до ст. 349 КПК України, за згодою всіх учасників судового розгляду, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений та прокурор не оспорюють обставини справи та судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, тому суд за їх згодою відповідно до частин 3 і 4 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням обставин, які його характеризують. 
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вірно розуміють зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності їх позицій. 
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачених та потерпілого ОСОБА_10 , дослідивши матеріали кримінальних проваджень, що характеризують особу обвинувачених, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості  ОСОБА_5 та ОСОБА_4  поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану. 
Суд, обираючи покарання, керуючись нормами ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Згідно ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , суд визнає її щире каяття.
Згідно ст. 67 КК України, обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. 
Суд, призначаючи обвинуваченим покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.
Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому  ОСОБА_5 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК відносяться до категорії тяжкого злочину, в якому щиро розкаявся, потерпілий претензій матеріального чи морального характеру немає, має постійне місце реєстрації та проживання, за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, тому суд приходить до висновку за необхідне призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України. При цьому, ОСОБА_5 був засуджений вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2021 року, у зв`язку з чим, йому необхідно призначити покарання за правилами ст. 71 КК України, а саме частково приєднати невідбуте покарання до призначеного за цим вироком покарання. 
Щодо обвинуваченого ОСОБА_4 суд враховує, що він вчинив тяжкий злочин, у якому щиро розкаявся, потерпілий претензій матеріального чи морального характеру щодо нього немає, на обліку в лікарів фтизіатра та нарколога не перебуває, до адміністративної відповідальності комісією міської ради не притягався, від мешканців міста та сусідів скарг та нарікань до міської ради на нього не надходило, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України.
Призначення обвинуваченим саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченої, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Суд вважає, що таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.
Долю речових доказів вирішити в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Процесуальні витрати у вказаному кримінальному провадженні відсутні. 
Цивільний позов не заявлений.
Підстави застосування заходів кримінально-виховного характеру щодо юридичної особи у даному кримінальному провадженні відсутні.
Викривач у кримінальному провадженні відсутній.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту затримання, а саме з 25.06.2024 року по строк його звільнення з під варти 17.12.2025 року та в подальшому обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 23.12.2025 року. 
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднати невідбутне покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021 року і за сукупністю вироків визначити остаточне покарання ОСОБА_5 у вигляді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту затримання, а саме з 24.06.2024 року.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Речові докази: поясна сумка (бананка) чорного кольору, мобільний телефон марки «Redme 8», чорного кольору, після набрання вироком законної сили - повернути потерпілому ОСОБА_9 ..
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України. 
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Берегівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя	  	ОСОБА_11