Постанова
Іменем України 

26 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 205/6903/21
провадження № 61-1864св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,     ОСОБА_4 ,     ОСОБА_5 , 
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Черкавський Юрій Сергійович, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року у складі судді Остапенко Н. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Космачевської Т.В., Новікової Г.В., Халаджи О.В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про переведення прав покупця.
В обґрунтування позову посилалась на те, що відповідачі у справі є її батьками.
Стверджує, що нещодавно їй стало відомо, що позивачці та її батькам належала на праві спільної сумісної власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
18 березня 1997 року, коли вона ще була малолітньою особою, її батьки самостійно продали вказану квартиру. 
02 грудня 1997 року за отримані від продажу квартири грошові кошти відповідачі купили іншу квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому не зазначивши її покупцем. 
Наразі вказана квартира зареєстрована за відповідачами по частині на праві спільної часткової власності.
Позивачка вказує, що її не було зазначено в якості покупця цієї квартири та право власності на 1/3 частину квартири за нею не було зареєстровано, хоча грошові кошти, отримані від продажу її частки у попередньому майні, були витрачені на придбання нової квартири. 
Вважає, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , було порушено її право власності на нерухоме майно, як дитини.
Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:
визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02 грудня 1997 року, в частині особи покупця та визнати ОСОБА_1 покупцем 1/3 частини квартири шляхом переведення прав та обов`язків покупця згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 грудня 1997 року;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вказаної квартири;
припинити право власності ОСОБА_2 на 1/6 частину зазначеної квартири та встановити право власності за даною особою на 1/3 частину квартири;
припинити право власності ОСОБА_6 на 1/6 частину зазначеної квартири, та встановити право власності за даною особою на 1/3 частину квартири.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30серпня 2022 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено, що 1/3 частину спірної квартири придбано саме за грошові кошти, отримані від продажу квартири, розташованої за адресою:  АДРЕСА_1 матеріалами справи зазначене спростовано, у зв`язку із чим правові підстави для задоволення позовувідсутні.
Крім цього, суд зазначив, що відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування строку позовної давності, однак оскільки у задоволенні позову відмовлено за необґрунтованістю, правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Черкавського Ю. С.звернулась до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року апеляційну скаргу      ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черкавський Ю. С., залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У лютому 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Черкавський Ю. С., засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та відсутністю правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

26 квітня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи 
Судами встановлено, що позивачці    ОСОБА_9 (після укладення шлюбу-ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідачам ОСОБА_2 та   ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 1996 року належала на праві власності квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу від 18 березня 1997 року ОСОБА_6 , яка діяла у своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , 1985 року народження, та ОСОБА_2 продали за 11 082,00 грн квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,6 кв. м.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 02 грудня 1997 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали ОСОБА_11 квартиру,розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62,8 кв. м за 17 082,00 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2008 року у справі № 2-538/08 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири задоволено.Визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_3 . 
Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що у період спільного сумісного шлюбного життя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за сумісні кошти придбали квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 1997 року, зареєстрованого на товарній біржі «Феміда» за № 165, зареєстрований у КП «ДМБТІ» 02 грудня 1997 року в реєстрову книгу за № 256п за реєстровим № 76.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить по частині ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем     ОСОБА_2 заявлено про застосування строку позовної давності.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).
Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх укладання. Це саме положення стосується й підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справ про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності вимогам законодавства, чинного на час його укладення. Тобто на правочини, укладені до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню законодавство, яке було чинним на момент укладення 18 березня 1997 року договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , тобто ЦК Української РСР.
У відповідності до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). 

Згідно статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно (стаття 225 ЦК Української РСР). 

У відповідності до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути 
другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Недійсною є угода, укладена юридичною особою в суперечності з 
встановленими цілями її діяльності. До таких угод відповідно застосовуються наслідки, передбачені статтею 48 або 49 цього Кодексу (стаття 50 ЦК Української РСР).

Згідно із статтею 58 ЦК Української РСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. 

У відповідності до статті 59 ЦК Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє. 

Недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших 
її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і 
без включення недійсної її частини (стаття 60 ЦК Української РСР).
Відповідно до усталеної правозастосовчої практики, якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї, та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, такий договір може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що цей договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19)).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачкою не доведено, що 1/3 частину спірної квартири придбано за її кошти - грошові кошти, отримані від продажу належної їй частини іншої квартири, а матеріалами справи зазначене спростовано.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
При таких обставинах, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Суди попередніх інстанції також правильно вказали, що правові підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки позовна давність може бути застосована лише до обґрунтованих позовних вимог.
Посилання заявниці, як на підставу касаційного оскарження, на відсутність висновку Верховного Судущодопитання питання застосування норми права у подібних правовідносинах є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки Верховний Суд висловлював подібні за змістом висновки, зокрема у вказаній вище постанові.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник -адвокат Черкавський Юрій Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого  2024 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов