ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1137/26 Справа № 932/11645/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Потоцька С. С. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/11645/25 за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - адвоката Перепелиці Юлії Вікторівни на ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року про відмову у забезпечені позову, постановлену у складі судді Потоцької С.С., -
ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся до Шевченківського районного суду міста Дніпра з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 222 858 грн. 40 коп. та судового збору.
Одночасно з позовною заявою АТ «Банк Кредит Дніпро» подав заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування заяви АТ «Банк Кредит Дніпро» зазначає, що відповідач ОСОБА_1 , як позичальник за кредитом, почала порушувати його умови, вже зараз ухиляється від виконання свого обов`язку і не реагує на вимогу Банку, хоча інформація з реєстру нерухомого майна показує, що вона має майнові можливості для погашення заборгованості. Вважає, що ОСОБА_1 не зацікавлена у погашенні боргу і у разі задоволення позову так само буде ухилятися від його виконання. У зв`язку з тим, що станом на сьогодні, процедура відчуження нерухомого майна є досить швидкою, та відповідач, розуміючи невідворотність настання майнової відповідальності за рішенням суду, з метою уникнення відповідальності, може за дуже короткий проміжок часу здійснити відчуження належних йому об`єктів нерухомого майна, що в подальшому зробить неможливим виконання рішення суду про стягнення заборгованості у зв`язку з відсутністю майна у боржника. Таким чином, існує реальна загроза, а не припущення, невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у цій справі.
У зв`язну з чим просив суд накласти арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми позовної заяви у розмірі 222 858 грн. 40 коп., а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року у задоволенні заяви представника АТ «Банк Кредит Дніпро» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. 

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник АТ «Банк Кредит Дніпро» - адвокат Перепелиця Ю.В. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом при постановленні ухвали не повно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що обставини та докази, надані до заяви про забезпечення позову, доводять про те, що відповідач діє не добросовісно, отримавши кредитні кошти, ухиляється від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, що у своїй сукупності беззаперечно доводить той факт, що відповідач може вчинити дії задля унеможливлення виконання рішення у цій справі, може здійснити відчуження свого нерухомого та рухомого майна, перереєструвати його на споріднених осіб, в результаті чого стане неможливим виконання рішення суду у цій справі про стягнення заборгованості.
Стверджує, що існує реальна загроза, а не припущення, невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у цій справі. На переконання позивача, є об`єктивні підстави вважати, що відповідач взагалі може не виконати наявні перед позивачем грошові зобов`язання, про що свідчить, зокрема, його свідоме протиправне ігнорування виконання таких зобов`язань. 
Наявне навмисне ухилення відповідача від погашення простроченої заборгованості, та подальше зволікання з забезпеченням дієвого захисту майнових інтересів позивача призведе до утворення безнадійної заборгованості та негативних наслідків (збитків) для позивача. Наявна прострочена дебіторська заборгованість зумовлює об`єктивно негативний вплив на фінансово-господарську діяльність позивача, оскільки сума заборгованості є досить великою.
Позивач вважає, що необхідно застосувати захід забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачу та знаходиться у нього, без обмеження/позбавлення права користування ним, оскільки до постановлення рішення у справі відповідачем можуть бути вчинені дії, спрямовані на відчуження або передачу в користування належного йому майна, що може ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. 
Звертає увагу, що заявлені заходи забезпечення позову є співмірними з позовним вимогам і забезпечують збалансованість інтересів сторін спору, за такої значної суми стягнення. 
Права відповідача при арешті майна не порушуються, оскільки він не позбавляється права власності на них, в той час як відсутність забезпечення позову і, відповідно, можливість для відповідача вільно розпорядитися своїм майном протягом судового процесу, за заявленої суми стягнення ставить під загрозу можливість реального виконання рішення суду.
У зв`язку з чим просить ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 11 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити, в межах ціни позову у розмірі 222858,40 гривень накласти арешт на належне ОСОБА_1 рухоме та нерухоме майно. 

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалась. 
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та наявна реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а сам факт звернення позивача до суду не є підставою для забезпечення позову та не підтверджує факту ухиляння відповідача від виконання своїх боргових зобов`язань перед позивачем, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували вартість зазначеної квартири, а також накладення арешту в межах суми боргу на єдиний, неподільний об`єкт нерухомості без визначення його вартості є юридично некоректним і фактично неможливим, оскільки чинне законодавство не передбачає часткового арешту майна без грошової оцінки його частки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів, предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 222 858 грн. 40 коп..
У заяві про забезпечення позову позивач ставить питання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми позовної заяви у розмірі 222 858 грн. 40 коп., а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення в подальшому виконання рішення суду.
В обґрунтовування своїх доводів посилався на те, що відповідач, отримавши кредитні кошти, ухиляється від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, що у своїй сукупності беззаперечно доводить той факт, що відповідач може вчинити дії задля унеможливлення виконання рішення у цій справі, може здійснити відчуження свого нерухомого та рухомого майна, перереєструвати його на споріднених осіб, в результаті чого стане неможливим виконання рішення суду у цій справі про стягнення заборгованості. Вважає, що заходи забезпечення позову пов`язані із позовом та стосуються предмета спору, зможуть забезпечити виконання рішення суду при задоволенні позову. Отже, є співмірним, та такими, що не порушують права інших осіб, оскільки стосуються виключно рухомого майна.
Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.
Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси сторони на той випадок, коли інша сторона буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19).
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Зі змісту заяви про забезпечення позову не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову.
Позивач у своїй заяві лише формально вказує на існування ризиків ускладнення чи неможливість виконання рішення суду, у випадку його ухвалення на користь позивача. При цьому не надає суду жодних доказів, які дозволяли б зробити достовірний висновок про дійсну наявність зазначених ризиків. Сам факт звернення позивача до суду не є підставою для забезпечення позову та не підтверджує факту ухиляння відповідача від виконання своїх боргових зобов`язань перед позивачем.
Право розпоряджатися своїм майном є загальним та принциповим аспектом права власності, та, визначаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, за своєю суттю є гарантією права власності. Основною метою статті 1 Першого протоколу є попередження порушень принципу безперешкодного користування своїм майном. Отже, втручання в це право особи може мати місце лише з дотриманням розумної пропорційності між використаними заходами і тією метою, на досягнення якої спрямовується відповідний захід.
Таким чином, забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

Крім того, однією із обов`язкових умов для позитивного для позивача вирішення заяви про забезпечення позову є співмірність заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Відповідно до змісту заяви про забезпечення позову та матеріалів справи вбачається, що предметом спору сторін є заборгованість у сумі 222 858 грн. 40 коп., в той же час позивач просить забезпечити позов шляхом арешту рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 в межах суми позовної заяви у розмірі 222 858 грн. 40 коп.
Між тим, з доданої до заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідач є власницею нерухомого майна а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Накладення арешту на рухоме та нерухоме майно без визначення його вартості в межах суми заборгованості є юридично некоректним, оскільки чинне законодавство не передбачає часткового арешту майна без грошової оцінки його частки, яка в матеріалах справи відсутня.

Отже, заявником не надано доказів на підтвердження вартості відповідної частини конкретного майна, і не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову саме у такий спосіб порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки останнім не доведено реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позову, а матеріали справи не містять доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо неповного з`ясування обставин справи є необґрунтованими, оскільки цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив закон, який їх регулює, застосував норми відповідні норми права та не припустив порушень норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» - адвоката Перепелиці Юлії Вікторівни - залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року про відмову у забезпечені позову - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 14.01.2026

Головуючий суддя О.В. Агєєв