ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8980/20 Суддя (судді) першої інстанції: Шепелюк Віталій Леонідович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим в якому просив стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у сумі 15 045,37 грн (у тому числі 13 101,36 грн невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01. 2018 до 25.03.2019; 780,00 грн добових за відрядження у вихідні дні; 1164,01 грн інфляційних втрат, що виникли у зв`язку з невиплатою заробітної плати за роботу у вихідні дні); стягнути з Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_1 середній заробіток до моменту фактичного розрахунку з розрахунку, що його середньоденний заробіток складає 339,02 грн.
На виконання положень Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16 вересня 2024 року № 399 цю справу передано на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18 січня 2018 року до 25 березня 2019 року; зобов`язано Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18 січня 2018 року до 25 березня 2019 року, з одночасною виплатою компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої в строк плати за роботу у вихідні дні у період з 18 січня 2018 року до 25 березня 2019 року за весь час затримки виплати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , з 18.01.2018 до 25.03.2019 працював на посаді головного консультанта служби правового аналізу Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим, був державним службовцем, займав посаду державної служби категорії «В». Зазначені обставини підтверджується копією наказу керівника апарату Представництва від 17.01.2018 №5 к/н «Про призначення за результатами конкурсу ОСОБА_1 » та копією наказу Керівника апарату Представництва від 19.03.2019 №13 к/н «Про звільнення ОСОБА_1 »
Під час проходження державної служби ОСОБА_1 регулярно направляли у відрядження, зокрема: 
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 12.02.2018 №10-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 15.02.2018 (четвер) до 17.02.2018 (субота);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 22.02.2018 №16-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 23.02.2018 (п`ятниця) до 25.02.2018 (неділя);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 27.02.2018 №20-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 4 календарних дні з 04.03.2018 (неділя) до 07.03.2018 (середа);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 07.03.2018 №21-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 09.03.2018 (п`ятниця) до 11.03.2018 (неділя);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 14.03.2018 №25-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Полтава на 2 календарних дні з 17.03.2018 (субота) до 18.03.2018 (неділя);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.04.2018 №37-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до с. Чонгар та с. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області на 4 календарних дні з 21.04.2018 (субота) до 24.04.2018 (вівторок);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 19.09.2018 №72-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Херсон на 2 календарних дні з 21.09.2018 (п`ятниця) до 22.09.2018 (субота);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.02.2019 №8-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Херсон на календарних дні з 21.02.2019 (четвер) до 23.02.2019 (субота).
Загалом, за час проходження державної служби у представництві ОСОБА_1 перебував у відрядженні 13 вихідних днів та виконував покладені на нього посадові обов`язки, проте, як стверджує позивач, жодного разу не було проведено оплату за роботу у вихідні дні відповідно до Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України.
На переконання ОСОБА_1 у зв`язку з ненарахуванням та невиплатою йому коштів за роботу у вихідні дні на вказані суми має бути додатково нараховано компенсація втрати частини доходів у зв`язку з інфляцією. Також, Представництвом має бути нараховано та сплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Представництво є державним органом, утвореним Президентом України (Указ Президента України від 31.03.1994 №119/94) відповідно до ст. 139 Конституції України з метою сприяння виконанню в Автономній Республіці Крим повноважень, покладених на Президента України та безпосередньо йому підпорядковується.
Відповідно до ст.ст. 2, 8 та 9 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» від 02.03.2000 №1524-П (далі - Закон №1524-III) Представництво очолює Постійний Представник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України і здійснює загальне керівництво діяльністю Представництва, несе персональну відповідальність за виконання покладених на представництво завдань.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про Представництво Президента України в Автономній Республіці Крим» (далі - Закон №1524-II) посадові особи Представництва є державними службовцями. Умови їх матеріального та соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях на час виникнення спірних правовідносин були визначені Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, в редакціях, чинних на період проходження Позивачем державної служби у Представництві (далі - Закон №889-VI).
Відповідно до статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути направлений у службове відрядження для виконання своїх посадових обов`язків поза межами постійного місця служби, у тому числі на роботу до секретаріатів міжнародних організацій, представництв міжнародних організацій в інших країнах або органів влади іноземних держав у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 5 ст. 42 Закону України «Про державну службу» за державним службовцем на весь період відрядження зберігаються його посада та заробітна плата.
Відповідно до ч. 4 ст. 56 Закону України «Про державну службу» для виконання невідкладних або непередбачуваних завдань державні службовці, для законом не передбачено обмежень щодо роботи, на підставі наказу (розпорядження) керівника державної служби, про який повідомляється виборний орган первинної профспілкової організації (за наявності), зобов`язані з`явитися на службу і працювати понад установлену тривалість робочого дня, а також у вихідні, святкові та неробочі дні, у нічний час. За роботу в зазначені дні (час) державним службовцям надається грошова компенсація у розмірі та порядку, визначених законодавством про працю, або протягом місяця надаються відповідні дні відпочинку за заявами державних службовців.
Відповідно до п. 9 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59 якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до ст. 72 Кодексу законів про працю України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.
Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 107 Кодексу законів про працю України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі:
1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками;
2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками,
у розмірі подвійної годинної або денної ставки;
3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.
Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день.
На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. 
Як встановлено матеріалами справи, позивач перебувавав у відрядженні, зокрема: 
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 12.02.2018 №10-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 15.02.2018 (четвер) до 17.02.2018 (субота);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 22.02.2018 №16-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 23.02.2018 (п`ятниця) до 25.02.2018 (неділя);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 27.02.2018 №20-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 4 календарних дні з 04.03.2018 (неділя) до 07.03.2018 (середа);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 07.03.2018 №21-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження з м. Херсон до м. Київ на 3 календарних дні з 09.03.2018 (п`ятниця) до 11.03.2018 (неділя);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 14.03.2018 №25-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Полтава на 2 календарних дні з 17.03.2018 (субота) до 18.03.2018 (неділя);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.04.2018 №37-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до с. Чонгар та с. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області на 4 календарних дні з 21.04.2018 (субота) до 24.04.2018 (вівторок);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 19.09.2018 №72-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Херсон на 2 календарних дні з 21.09.2018 (п`ятниця) до 22.09.2018 (субота);
- відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 20.02.2019 №8-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Херсон на календарних дні з 21.02.2019 (четвер) до 23.02.2019 (субота).
З вище зазначених наказів вбачається, що позивач дійсно перебував у відрядженні 13 вихідних днів.
Стосовно тверджень представника відповідача, що працівниками, які направляються у відрядження спеціально для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, слід вважати тих, які відряджаються з обов`язком працювати у ці дні, що має бути прямо обумовлено в наказі про відрядження. Таким чином дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсації за роботу в ці дні не виплачується, суд зазначає наступне.
В додатках до відзиву Представництвом було надано службову записку керівника апарату Представництва Крулицької Т.В. від 28 травня 2020 року стосовно відряджень ОСОБА_1 в якій вона зазначає наступне: «Повідомляю що від ОСОБА_1 , який в період з 18 січня 2018 року по 25 березня 2019 року займав посаду головного консультанта служби правового аналізу Представництва за весь час проходження державної служби у Представництві не надходило в письмовому вигляді службових та доповідних записок, пояснень або звітувань в інших формах про виконання посадових обов`язків, передбачених посадовою інструкцією головного консультанта служби правового аналізу Представництва, у вихідні, святкові та неробочі дні, в які ОСОБА_1 перебуває у службових відрядженнях у лютому, березні, квітні, вересні 2018 р. та у лютому 2019 р.
Відповідними наказами про відрядження ОСОБА_1 не обумовлювалось виконання службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні.
Факти про виконання ОСОБА_1 службових обов`язків у вихідні, святкові та неробочі дні під час перебування у службових відрядженнях у лютому, березні, квітні, вересні 2018 р. та у лютому 2019 р. відсутні».
Враховуючи вищенаведене, суд зауважує, що Представництво не заперечує той факт, що у зазначені у позовній заяві вихідні дні, позивач дійсно перебував у службових відрядженнях, але посилається, що посадових обов`язків не виконував, та не має права на оплату праці у подвійному розмірі за роботу у вихідний день.
Проте, відповідно до відповіді на відзив та доданими до неї доказами суд встановив, що твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 перебуваючи у службових відрядженнях не виконував посадових обов`язків та не звітував про виконану роботу повністю спростовуються опублікованими на офіційних ресурсах та сторінках Представництва записами про безпосереднє виконання ним мети відрядження у вихідні дні, відповідно до наказів керівника апарату Представництва, та про наявність у Представництві інформації про проведену ОСОБА_1 роботу.
Крім того, суд додатково зауважує, що відповідно до наказу керівника апарату Представництва від 14.03.2018 №25-вд/н ОСОБА_1 було направлено у відрядження до м. Полтава на 2 календарних дні з 17.03.2018 (субота) до 18.03.2018 (неділя), тобто виключно у вихідні дні.
Отже, вищенаведені обставини підтверджують протиправність дій відповідача, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання Представництва нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Також, суд звертає увагу, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною третьою статті 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями, тобто, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності.
Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Проте, на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Враховуючи вищенаведені норми, невиплачена частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019 яку слід нарахувати позивачу, є дискреційними повноваження відповідача.
Суд зазначає, що належним способом відновлення порушеного права в даному випадку є зобов`язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 невиплачену частини заробітної плати за роботу у вихідні дні.
Щодо вимоги стягнення з Представництва 780,00 грн добових за відрядження у вихідні дні, суд зазначає наступне.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.
Згідно із додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 2.02.2011 №98 суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів державним службовцям відрядженим в межах України виплачуються добові витрати у сумі 60 гривень на добу.
Відповідно до матеріалів справи вбачається, що позивач за кожне відрядження особисто подавав звіти та вказував кількість днів для виплати добових у розмірі 60 грн за день, після чого йому було відшкодовано витрати на відрядження (добові та компенсація вартості транспортних квитків) в повному обсязі.
У відповідності до Інструкції №59 та Постанови №98 Представництвом добові позивачу перераховані у повному об`ємі, що підтверджується завіреними копіями платіжних доручень та відомостями про нарахування коштів, а тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.
Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 1164,01 грн інфляційних втрат, суд звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом у своїх постановах, зокрема, від 19.05.2022 по справі №200/3859/21, від 24.01.2023 по справі №200/10176/19-а.
Так, Верховний Суд дійшов висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Таким чином, виплата компенсації не обумовлюється зверненням із відповідною заявою, натомість обов`язок з її виплати виникає у випадку порушення строків виплати доходів та виплати нарахованих доходів.
Відповідно до абзацу другого статті 6 Закону №2050 компенсацію виплачують за рахунок коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.
Аналогічні вимоги містить і пункт 7 Порядку №159.
Таким чином, нормативно-правові акти визначають обов`язок виплатити компенсацію втрати частини доходів громадян за рахунок коштів відповідного бюджету підприємства, установи і організації, що фінансуються з бюджету, та не містять виключень.
При цьому, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
З огляду на наведене, позовна вимога про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Стосовно вимоги позивача про стягнення із відповідача середнього заробітку до моменту фактичного розрахунку з розрахунку, що його середньоденний заробіток складає 339,02 грн, суд зазначає наступне.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як вбачається з вищенаведених норм, для нарахування середнього заробітку здійснюється розрахунок із часу затримки по день фактичного розрахунку, проте фактичного розрахунку відповідач щодо позивача не здійснив. У такому випадку дана позовна вимога є передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив фактичного розрахунку з позивачем, тому її у задоволені слід відмовити.
Крім того, в даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право позивача на отримання заборгованості із заробітної плати у сумі 15 045,37 грн (у тому числі 13 101,36 грн невиплаченої частини заробітної плати за роботу у вихідні дні у період з 18.01.2018 до 25.03.2019; 780,00 грн добових за відрядження у вихідні дні; 1164,01 грн інфляційних втрат, що виникли у зв`язку з невиплатою заробітної плати за роботу у вихідні дні).
При цьому, ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю покладено обов`язок на роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку буде рішення у даній справі, яким встановлено право позивача на отримання заборгованості із заробітної плати.
Таким чином, заявлені позивачем вимоги в частині позову про стягнення середнього розміру заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даному випадку є передчасними, оскільки на час розгляду справи відсутні підстави вважати, що відповідачем при виплаті позивачу вихідної допомоги за цим рішенням суду не буде виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а тому права позивача в цій частині не є порушеними.
Беручи до уваги вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Представництва Президента України в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк