ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/61/25  Номер провадження 22-ц/814/216/26	Головуючий у 1-й інстанції Сиволап Д. С.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,
за участю секретаря Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області про позбавлення батьківських прав
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренка Юрія Володимировича на заочне рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 31 березня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У січні 2025 року позивач звернувся до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , 2010 року народження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони по справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_1 , який проживає з позивачем та перебуває на його утриманні. Шлюб між сторонами розірвано в 2016 році. Після розлучення відповідач припинила спілкуватися із сином, не бере участі у його вихованні, навчанні, не цікавиться ним та не відвідує. В свою чергу, він створює як усі необхідні умови для забезпечення своєї дитини в матеріальному аспекті, так і сприяє повноцінному моральному її розвитку.
Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 31 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Сидоренко Юрій Володимирович, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що судом не вірно викладено суть пояснень представника позивача та дитини, оскільки мати спілкувалась з сином виключно з ініціативи останнього і при цьому не проявляла ніякої зацікавленості у його житті. 
Вказано, що посилання на наявність об`єктивних факторів, які вплинули на поведінку матері, є виключно припущенням суду. 
Зазначено, що посилання суду на те, що на момент написання відповідачем нотаріально посвідченої згоди на позбавлення її батьківських прав (06.01.2025) місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 було зареєстровано саме разом з матір`ю в с. Носи Миргородського району Полтавської області є безпідставним, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ні дитина, ні сама мати фактично в с.Носи не проживали. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2016 року, яке 29 березня 2016 року набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . З описово-мотивувальної частини рішення слідує, що ініціатором розірвання шлюбу виступив ОСОБА_1 , а причиною припинення шлюбних відносин вказав подружню зраду з боку дружини (а.с.6).
Відповідно до паспортних даних позивача, зареєстрованою адресою його місця проживання є: АДРЕСА_1 (а.с.5).
Згідно з актом підтвердження фактичного місця проживання особи Миргородської міської ради від 02.12.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по АДРЕСА_1 (а.а.8).
Згідно з даними інформації виконавчого комітету Шишацької селищної ради за № 45/10-25 від 27.01.2025, зареєстрованою адресою місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є: АДРЕСА_2 (а.с.19).
Згідно з даними довідки ОЗО «Миргородський ліцей № 1 імені Панаса Мирного Миргородської міської ради Полтавської області» № 05-17/443 від 03.12.2024, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 9 класі зазначеного освітнього закладу, проживає з батьком. Його навчанню, вихованню і розвитку батьком приділяється багато уваги. Мати дитини не бере участі у вихованні та навчанні сина (а.с.10).
Відповідно до пояснень сусідів ОСОБА_1 , які відображені в довідці з місця проживання від 02.12.2024, останній виховує сина ОСОБА_4 сам. Мати вихованням дитини не опікується, в даній сім`ї не проживає і її не відвідує (а.с.9).
Згідно довідки сімейно лікаря АЗПСМ № 6 м. Миргорода ОСОБА_5 від 02.12.2024 на прийом до лікаря неповнолітнього ОСОБА_3 приводить лише батько (а.с.11).
Неповнолітній ОСОБА_3 вказав, що не заперечує проти позбавлення його матері ОСОБА_2 батьківських прав. Зазначив, що періодично спілкувався з нею телефоном. Востаннє він її бачив десь 4 роки тому. Де вона зараз знаходиться він не знає. Проживає він разом з батьком та його батьками (дідусем та бабусею). Близько 4 останніх місяців батько проходить службу в ЗСУ. Мати не приймає участі у вихованні сина, майже не цікавиться його життям, не утримує матеріально, не дарує подарунків на день народження.
Допитані судом свідки ОСОБА_6 (колишня сусідка та подруга родини позивача), ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (сусіди позивача) вказали, що останні роки мати неповнолітнього ОСОБА_3 не приймає участі у його вихованні та утриманні, не відвідує його за місцем проживання. Всі ці обов`язки самостійно виконує його батько (позивач).
Вказані показання сина ОСОБА_3 підтверджено під час його допиту у суді апеляційної інстанції.
Також у суді апеляційної інстанції була допитана бабуся ОСОБА_3 – ОСОБА_9 , яка повідомила, що після одруження їх син проживав разом з дружиною з ними. Після народження онука вони також проживали разом. Перед розлученням вони кілька місяців проживали окремо на орендованій квартирі. Після розлучення її син разом з онуком постійно проживають з ними за вказаною адресою. Невістка за весь цей час до них не приходила, дитиною не цікавиться.
Також була допитана свідок ОСОБА_10 , яка є сусідкою ОСОБА_1 , проживає у дворі напроти будинку позивача. Повідомила, що знає відповідача з моменту їх одруження з позивачем, вони проживали навпроти. Після народження дитини також проживали разом за даною адресою. Їй відомо, що на час одруження у неї вже була дитина, яку вона залишила своїм батькам, а потім, здається віддали в інтернат. Після розлучення ОСОБА_1 проживає разом із сином і своїми батьками. Його колишню дружину вона не бачила вже років 10. Де вона зараз проживає, не знає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд не вбачає достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;
2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;
3) жорстоко поводяться з дитиною;
4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;
6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно з частинами першою – третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі№ 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/1, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява№ 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.
Слід звернути увагу, що ознакою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як підставою позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.
Як встановлено судом, відповідач не цікавиться життям сина, не спілкується з ним, самоусунулась від виховання протягом тривалого часу. Такі доводи підтверджені матеріалами справи та показаннями свідків, а також поясненнями самого ОСОБА_3 , якого виховує та утримує батько.
Зазначені обставини у їх сукупності колегія суддів оцінює як доказ умисного ухилення матері від виконання обов`язків щодо виховання малолітнього сина.
У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Таким чином встановлено, що контакту із матір`ю у дитини немає і відповідач не вживає заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її розвитком та станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину навіть у військовий стан, а отже свідомо нехтує обов`язками матері щодо сина.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає, що сам факт позбавлення батьківських прав у судовому порядку, з огляду на обставини справи, скасує лише правовий зв`язок між дитиною та матір`ю, оскільки духовний та емоційний зв`язок між ними розірваний вже давно та відповідачка не намагається його відновити.
На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку про недоведеність свідомого ухиляння матері від виховання дитини і як наслідок відсутності підстав для позбавлення її батьківських прав.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права та неправомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, а за подачу апеляційної скарги 1453,44 грн.
Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2664,64 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сидоренка Юрія Володимировича – задовольнити.
Заочне рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 31 березня 2025 року – скасувати. Ухвалити нове.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області про позбавлення батьківських прав – задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2664,64 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.

Головуючий    Т.В. Одринська 

Судді       В.П. Пікуль

О.О. Панченко