Справа № 161/18394/25 	Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1241/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Савчук О. В., 
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , приватного підприємства «Антон-Плюс», третя особа ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 04 грудня 2023 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М. В., реєстровий № 2481, який було укладено між ПП «Антон-Плюс» та ОСОБА_4 ;
- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність ПП «Антон-Плюс» розташованої на АДРЕСА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 0710100000:22:032:0037, площею 0,1511 га, цільове призначення – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості;
- стягнути з відповідачів на свою користь судові витрати по справі.
Одночасно із пред`явленням позову ОСОБА_3 подала заяву про його забезпечення шляхом накладення арешту та заборони відчуження вищевказаної земельної ділянки.
Заява мотивована тим, що зазначена нерухомість вже відчужувалась, а тому наявні підстави вважати, що невжиття судом заходів забезпечення позову може у подальшому призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду у цій справі та неналежної реалізації права її як позивача на доступ до правосуддя, а саме необхідності повторного звернення до суду для відновлення своїх прав.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер 0710100000:22:032:0037 площею 0,1511 га з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована по АДРЕСА_1 .
Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною, постановлену судом з порушенням норм процесуального права, а свої права як власника спірного нерухомого майна – земельної ділянки порушеними, відповідач ОСОБА_4  подала апеляційну скаргу, у якій просила її скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи, так як заява позивача не містить обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання у разі задоволення позову рішення суду, а сам факт пред`явлення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу не може бути автоматичною підставою для вжиття заходів забезпечення позову обраних судом.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а забезпечення позову у спосіб, про який просила позивач, є співмірним засобом відновлення її порушеного права, у разі задоволення позовних вимог останньої і цілком узгоджується із положеннями ЦПК України.
Такий висновок суду є правильний.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії».
З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 07 вересня 2025 року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 , ПП «Антон-Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності такого правочину.
За відповідачем ОСОБА_4 зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0710100000:22:032:0037, яка є предметом спору у даній справі.
Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони на її відчуження, вважаючи, що існує ймовірність того, що відповідачем ОСОБА_4 може бути відчужено належне їй майно до вирішення спору по суті, що значно ускладнить виконання можливого рішення про задоволення даного позову.
Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, що є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу, є достатнім та співмірним із заявленим ОСОБА_3 позовом. Такий вид заходу забезпечення позову має тимчасовий характер, діє до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_4 , оскільки земельна ділянка залишається у володінні та користуванні відповідача, обмежується лише можливість розпоряджатися нею.
Враховуючи наведене та встановивши під час розгляду заяви про забезпечення позову, що між сторонами дійсно виник спір щодо нерухомого майна – земельної ділянки, кадастровий номер 0710100000:22:032:0037, площею 0,1511 га, розташованої на АДРЕСА_1 , та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно застосовував заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану земельну ділянку.
Отже, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги, поданої відповідачем ОСОБА_4 , вірних висновків місцевого суду не спростовують і не свідчать про те, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.
За таких обставин, колегія судів вважає, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали про забезпечення позову без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді