ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 р.	Справа № 440/15409/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, по справі № 440/15409/25
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області                   
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській област (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській області),  в якій просив суд:
- визнати протиправною відмову відповідача у проведенні перерахунку його пенсії на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФП73283/12763 від 09.09.2025 (яка повинна була бути складена у період з 01.01.2023 по 31.01.2023);
- визнати протиправними дії відповідача щодо зниження основного розміру пенсії від грошового забезпечення ОСОБА_1 з 90% до 70%;
- визнати неправомірними дії відповідача щодо обмеження з 01.01.2025 пенсії ОСОБА_1 максимальним її розміром;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області здійснити перерахунок основного розміру пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №ФП73283/12763 від 09.09.2025 з урахуванням 90% грошового забезпечення;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 у відповідності до вимог статей 43, 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та виплачувати пенсію з 01.02.2023 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням динаміки її зростання, а також виплачувати з 01.01.2025 пенсію без застосування понижуючих коефіцієнтів на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану" з урахуванням складових пенсійної виплати, ураховуючи виплачені суми.
Разом з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом заборони Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області при виконанні рішення суду під час перерахунку пенсії вчиняти дії, пов`язані зі зменшенням основного розміру пенсії з 90% до 70%, та в обмеженні пенсійної виплати її максимальним розміром, у тому числі й застосуванням понижуючих коефіцієнтів, або будь-які інші обмеження.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що предметом адміністративного спору у даній справі є протиправна бездіяльність відповідача щодо перерахунку пенсії, а також неправомірні дії, які полягають у зменшенні основного розміру пенсії з 90 % до 70 %, обмеженні пенсійної виплати максимальним розміром та застосуванні понижуючих коефіцієнтів на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025, прийнятої на виконання Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». 
Вказує, що на момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову існує реальна загроза порушення його прав у майбутньому, оскільки Закон України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», який набере чинності з 01.01.2026, передбачає застосування обмежень максимального розміру пенсії та понижуючих коефіцієнтів. Вважає, що з урахуванням строків розгляду справи та моменту набрання судовим рішенням законної сили, після 01.01.2026 Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області може повторно застосувати зазначені обмеження при виплаті його пенсії, що, на думку позивача, є протиправним та фактично призведе до обмеження пенсійних виплат.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишено без задоволення.
Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на її необґрунтованість та ухвалення з порушенням судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 про забезпечення позову по справі №440/15409/25 та ухвалити постанову про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що в заяві про забезпечення позову ним наведено достатньо підстав, які вказують на те, що невжиття таких заходів як заборона відповідачу при виконанні рішення суду під час перерахунку пенсії вчиняти дії, пов`язані зі зменшенням основного розміру пенсії з 90% до 70%, та в обмеженні пенсійної виплати її максимальним розміром, у тому числі й застосуванням понижуючих коефіцієнтів, або будь-які інші обмеження може істотно ускладнити виконання рішення суду, оскільки в адміністративних справах №440/4255/19, №440/3254/21, №440/14175/23, №440/612/24 та №440/10170/24 в тій чи іншій формі вже було вирішено питання щодо розміру пенсії ОСОБА_1 , які, на переконання позивача, мають преюдиційне значення для вирішення цього спору. 
Зазначив, що з 01.01.2026, у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», існує реальна загроза повторного застосування відповідачем обмежень максимального розміру його пенсії та понижуючих коефіцієнтів, що з урахуванням строків розгляду справи та набрання судовим рішенням законної сили призведе до протиправного обмеження його пенсійних виплат.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду заяви про забезпечення позову, не проаналізував, які саме права та інтереси позивача можуть бути порушені та які інтереси відповідача можуть зазнати обмежень, а також не оцінив питання ефективності судового захисту, чим не виконав обов`язку повного з`ясування обставин справи всупереч статтям 2, 6, 154 КАС України.
Підсумовуючи вищевикладене, апелянт зазначив, що відмова суду першої інстанції у застосуванні забезпечення ускладнить позитивне рішення суду у цій справі після набрання ним законної сили, оскільки ще на етапі судового розгляду знову будуть застосовані, зокрема обмеження пенсійної виплати її максимальним розміром, розрахунок основного розміру пенсії у розмірі 70% замість 90% (за ознаками «рецидиву»), що змусить позивача вчергове звертатися до адміністративного суду за захистом свого права, вже неодноразово порушеного, для підтримання своєї пенсії в її актуальному стані.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, як законну та обгрунтовану.
Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з її необґрунтованості, оскільки  її зміст зводиться до суб`єктивного переконання позивача у необхідності встановлення заборони відповідачу зменшувати його розмір пенсії під час виконання судового рішення, яке буде ухвалене судом в майбутньому за наслідками розгляду цієї справи. Однак, суд зазначив, що припущення заявника про можливе заподіяння шкоди його правам та інтересам, за захистом яких той звернувся до суду, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відновлення порушеного, як на думку заявника, права може бути істотно ускладнене чи унеможливлене до моменту набрання рішенням суду законної сили. Суд вважав, що наслідки розгляду попередніх справ за участю позивача у контексті перспектив вирішення даного публічно-правового спору не можуть братися судом до уваги як підстава для забезпечення позову, оскільки такої умови не передбачено законом.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Подібні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі №826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справах №420/5553/18, №640/868/19, №1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі №640/9167/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20 та від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтовує необхідність заборони ГУ ПФУ в Полтавській області при виконанні рішення суду під час перерахунку пенсії вчиняти дії, пов`язані зі зменшенням основного розміру пенсії з 90% до 70%, та в обмеженні пенсійної виплати її максимальним розміром, у тому числі й застосуванням понижуючих коефіцієнтів, або будь-які інші обмеження, наявністю реальної загрози повторного порушення його прав, яка пов`язана з набранням чинності з 01.01.2026 Законом України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», положення якого передбачають застосування обмежень максимального розміру пенсії та понижуючих коефіцієнтів. Заявник зазначає, що з урахуванням строків розгляду даної справи та моменту набрання судовим рішенням законної сили, його виконання припадатиме саме на період після 01.01.2026, що створює, на його думку, реальну ймовірність повторного застосування відповідачем зазначених обмежень, враховуючи попередню подібну  практику пенсійного органу та невиконання судових рішень, які вже набрали законної сили.
Оцінивши наведені позивачем обставини, колегія суддів приходить до висновку, що такі не можуть бути підставами для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 КАС України, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях щодо можливих майбутніх дій відповідача, пов`язаних із набранням чинності новим законодавчим регулюванням, та не підтверджують наявності реальної й безпосередньої загрози істотного ускладнення або унеможливлення виконання можливого судового рішення чи ефективного поновлення порушених прав позивача у межах даного спору. 
Крім того, заявлені позивачем підстави для вжиття заходів забезпечення позову фактично зводяться до посилання на результати розгляду попередніх адміністративних справ за його участю та прогнозування можливих майбутніх дій відповідача під час виконання ймовірного судового рішення у цій справі. Водночас сам по собі факт існування судових рішень у справах №№ 440/4255/19, 440/3254/21, 440/14175/23, 440/612/24 та 440/10170/24, про які зазначає позивач, незалежно від їх змісту, не свідчить про наявність обставин, передбачених частиною другою статті 150 КАС України, які б об`єктивно підтверджували реальну та безпосередню загрозу істотного ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду у даній справі.
Колегія суддів зазначає, що інститут преюдиції стосується обов`язковості врахування встановлених судом обставин під час вирішення спору по суті та не може автоматично слугувати підставою для застосування заходів забезпечення позову, які мають виключний, тимчасовий та превентивний характер. Вжиття таких заходів не може ґрунтуватися на припущеннях щодо можливого невиконання відповідачем майбутнього судового рішення або ймовірного повторення правової позиції, яка була предметом оцінки у попередніх справах.
Крім того, запропоновані апелянтом заходи забезпечення позову за своїм змістом фактично спрямовані на попереднє врегулювання спірних правовідносин та встановлення обов`язкової моделі поведінки відповідача під час виконання судового рішення, що виходить за межі завдань забезпечення позову та не узгоджується з принципом співмірності і забороною підміни вирішення спору по суті.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що заявником не доведено наявності обставин, які б свідчили про істотне ускладнення або унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, а відтак підстави для застосування заходів забезпечення позову, передбачені статтею 150 КАС України, у даному випадку відсутні.
Відповідно до частини першої статті 242 КАС України судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права та бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 12.11.2025 року у справі № 440/15409/25 відповідає зазначеним вимогам, у зв`язку з чим підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-     

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року по справі № 440/15409/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  19.12.2025 року