ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                           

12 грудня 2025 року
м. Київ                                                                                                   
 
справа № 760/9152/15
провадження № 61-7241св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Новак Наталія Юріївна, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня             2024 року в складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду                     від 22 квітня 2024 року в складі колегії суддів Євграфової Є. П., Мазурик О. Ф.,               Желепи О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА

 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.
 
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 04 листопада 2005 року на підставі договору дарування вона набула у власність 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На час придбання частки житлового будинку земельна ділянка під цим будинком знаходилася у комунальній власності.
 
16 січня 2008 року на підставі рішення Київської міської ради від 22 лютого 2007 року № 179-10/840 позивачу видано державний акт серії ЯЕ № 992283 на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,0745 га, кадастровий номер 8000000000:69:267:0020, цільове призначення - для обслуговування житлового будинку, господарський будівель та споруд (далі - земельна ділянка).
 
Зазначала, що з 2007 року між нею та відповідачем встановився фактичний порядок користування земельною ділянкою. Починаючи з квітня 2007 року до листопада                     2014 року вона сплачувала ОСОБА_2 кошти у розмірі 400,00 грн на місяць за те, щоб відповідач не ходила через її земельну ділянку. Загальна сума сплачених позивачем коштів за період з квітня 2007 року до листопада 2014 року становить  36 400,00 грн. З 2015 року відповідач почала вимагати 2 500,00 грн на місяць, які вона не спроможна сплачувати, у наслідок чого між ними постійно виникають суперечки щодо користування та володіння спірною земельною ділянкою.
 
Звертала увагу на те, що фактично відповідач використовує частину земельної ділянки, що значно перевищує її частку у праві спільної часткової власності, чим позбавляє її права на вільне користування її часткою земельної ділянки.
 
Позивач неодноразово зверталася до відповідача з пропозиціями укласти договір про поділ земельної ділянки у натурі, проте ОСОБА_2 ігнорувала такі звернення.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила суд:
- виділити їй у натурі частку спірної земельної ділянки, загальною площею 0,0745 га, що відповідає її 1/2 частці у праві спільної часткової власності; 
- виділити ОСОБА_2 в натурі частку земельної ділянки, загальною площею 0,0745 га, що відповідає її 1/2 частці у праві спільної часткової власності.
 
У жовтні 2020 року позивач змінила предмет позову й остаточно просила суд ухвалити рішення, яким:
- виділити їй земельну ділянку, площею 372,5 кв. м (0,03725 га), для обслуговування належних їй на праві власності квартири АДРЕСА_2 та надвірних будівель - сараю під                          літ. «Б» та вбиральні під літ. «В»;
- виділити ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 372,5 кв. м (0,0372 га), для обслуговування належних їй на праві власності квартири АДРЕСА_3 та надвірних будівель - гаражу під літ. «Г»;
 
лінія розподілу проходить:
- 8,27 м точки Г, яка розташована на відстані 1,48 м від правого кута, утвореного межею вздовж вулиці Новопольова та сусіднього домоволодіння, розташованого праворуч, лінія розподілу проходить на АДРЕСА_4 , паралельно стіні гаражу під літ. «Г» та на відстані 1,0 від неї;
- 1,0 від точки 18 лінія розподілу проходить в точку 17, паралельно тильній стіні гаражу під літ. «Г»;
- 4,51 м від точки 17 лінія розподілу в точку 16, паралельно правій межі земельної ділянки та правій стіні гаражу під літ. «Г»;
- 7,05 м від точки 16 лінія проходить до точки на стіні розподілу житлового будинку та надалі лінії розподілу житлового будинку між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 , яка розділяє ліву межу на 12,05 м від межі вздовж АДРЕСА_1 та на 22,25 м від тильної межі;
- 8,03 м + 6,47 м + 13,85 м від точки 7 лінія розподілу у вигляді ломаній проходить через точки 6-5-4 в точку 1, яка розділяє тильну межу на 8,33 м ліворуч та 11,62 м праворуч;
 
- для забезпечення доступу до приквартирної земельної ділянки площею 74,5 кв. м, розташованої у глибині ділянки прибудувати відкриту терасу / веранду розмірами                 1,0 х 2,2 кв. м у куті, утвореному зовнішніми стінами кімнати 1-8 площею 12,3 кв. м квартири АДРЕСА_3 та кімнати 2-4 площею 9,2 кв. м квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням дверного скляного блоку, замість віконного в кімнаті 1-8 № 1 скляний дверний блок;
 
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість перебудов під час здійснення заходів з організації розподілу в натурі земельної ділянки, з влаштуванням дверного прорізу у приміщенні 1-8 квартири АДРЕСА_3 у сумі 27 896,00 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 31 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що варіант виділу в натурі земельної ділянки, який підтримує позивач та який запропонований експертом ОСОБА_3 , містить в собі необхідність перебудови належної відповідачу частини будинку. Разом з тим, постановою від 28 січня 2020 року Київський апеляційний суд припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його поділу в натурі. Суд вважав, що варіант розподілу земельної ділянки із необхідністю перебудови належної частини будинку відповідача є необґрунтованим втручанням у її право власності за наявності інших варіантів поділу.
 
Київський апеляційний суд постановою від 22 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду                  м. Києва від 31 січня 2024 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, а також зазначив, що, заявляючи вимогу про поділ спірної земельної ділянки у визначений нею спосіб, позивач не врахувала, що необхідність у здійсненні перебудови житлового будинку, могла бути предметом доведення під час вирішення спору про поділ цього будинку. Запропонований ОСОБА_1 варіант поділу земельної ділянки не враховує встановленого у                    2001 році судовим рішенням порядку користування цією земельною ділянкою та з огляду на необхідність здійснення перебудови частини будинку, що не належить позивачу, становитиме непропорційне втручання у право власності відповідача ОСОБА_2 на належну їй частку будинку, яке не може бути обмежене та порушене у зв`язку із поділом земельної ділянки, на якій розташований будинок.
 
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
 
17 травня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Новак Н. Ю., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року і постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року та задовольнити її вимоги у повному обсязі.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права  та порушили норми процесуального права. Також суди застосували норми права (статті 364, 367 ЦК України, статті 88 ЗК України) без урахування висновків щодо застосування норм права, що викладені в постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 444/1113/14, від 20 березня 2019 року у справі № 369/8236/15, від 06 березня 2019 року у справі № 635/8910/14, від 27 лютого 2019 року у справі                    № 697/1512/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 397/1102/13, від 06 лютого                       2019 року у справі № 199/9186/14, від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11
від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16. 
Також суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду України               від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 щодо рівності всіх громадян у своїх правах, обов`язку забезпечення усім власникам рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності на підставі положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди порушили право позивача на виділ у натурі належної їй на праві спільної часткової власності частки спірної земельної ділянки, чим порушили норми статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України.
 
Суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, зокрема висновок судового експерта від 14 вересня 2020 року № 14/03-2020 та рішення Жовтневого районного суду міста Києва від 28 квітня 2001 року у справі № 2-276/2001, що призвело до неправильного вирішення спору.
 
Також заявник зазначає про помилковість висновку апеляційного суду, що необхідність у здійсненні перебудови частини будинку могла бути предметом доведення під час вирішення спору про поділ будинку. Звертає увагу на те, що позивач зверталася до суду першої інстанції з уточненою позовною заявою, в якій заявляла вимоги про поділ спірної земельної ділянки та про поділ розташованого на ній будинку, однак їй було відмовлено. Крім того, ухвалою від 11 вересня 2017 року суд першої інстанції у цій справі відмовив у задоволенні клопотання позивача про об`єднання в одне провадження з цією справою справу № 760/9809/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки майна в натурі у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У зв`язку з чим заявник вважає, що не вирішення судом питання про необхідність здійсненні перебудови частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 в межах цієї справи відбулося саме внаслідок помилкових дій суду першої інстанції, а не  позивача. Вважає, що зазначене не звільняло суд від обов`язку захистити право позивача на виділ належного їй майна в натурі.
 
Позивач звертає увагу на те, що між сторонами існують неприязнені стосунки через давній конфлікт з приводу користування спірною ділянкою. Запропоновані експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_4 варіанти поділу спірної земельної ділянки у натурі фактично не вирішують спір, не відповідають заявленим позивачем вимогам, оскільки позивач з вимогою щодо встановлення сервітуту, тим більше щодо спірної земельної ділянки, яка їй виділяється, до суду не зверталася, проти встановлення сервітуту заперечувала.
 
Зазначає, що за експертним висновком судового експерта №14/03-2020 від 14 вересня 2020 року можливим є розподіл у натурі спірної земельної ділянки. При цьому судовий експерт будучи допитаною в судовому засіданні підтвердила власний висновок про технічну можливість влаштування замість віконного отвору дверного прорізу у приміщенні 1-8 квартири АДРЕСА_3 , а також те, що вартість перебудови складатиме                               27 896,00 грн. Однак, суди не врахували запропонований вказаний експертом ОСОБА_3 спосіб поділу спірної земельної ділянки та прийшли до неправильного висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою від 01 липня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у серпні 2024 року.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_1 належить 1/2 частка зазначеного будинку на підставі договору дарування від 04 листопада 2005 року, а 1/2 частка земельної ділянки - на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 16 січня 2008 року (т. 1, а. с. 12, 19).
 
ОСОБА_2 належить 1/2 частка зазначеного будинку на підставі договорів міни та дарування від 05 липня 2001 року, а 1/2 частка земельної ділянки - на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 17 січня 2008 року (т. 1, а. с. 33, 34, 35).
 
На час звернення позивача із цим позовом (2015 рік) її частка у праві спільної часткової власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , не була виділена в натурі.
 
Постановою від 28 січня 2020 року Київський апеляційний суд у справі № 760/9809/16 припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його поділу в натурі.
Виділив у власність ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, - приміщення будинку (квартира АДРЕСА_2 ), загальною площею 58,6 кв. м, що складається з: коридору 2-1 площею 7,5 кв. м, коридору 2-2 площею 6,4 кв. м, житлової кімнати 2-3 площею 12,5 кв. м, житлової кімнати 2-4 площею 9,8 кв. м, житлової кімнати 2-5 площею 11,3 кв. м, кухні 2-6 площею 6,5 кв. м, санвузлу 2-7 площею 3,5 кв. м, кладової 2-8 площею 1,7 кв. м.
 
Виділив у власність ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у натурі, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, - приміщення будинку (квартира АДРЕСА_3 ), загальною площею                             59,40 кв. м, що складається з: коридору 1-1 площею 5,7 кв. м, коридору 1-2 площею                  5,2 кв. м, санвузлу 1-3 площею 3,9 кв. м, коридору 1-4 площею 4,2 кв. м, кухні                         1-5 площею 9,1 кв. м, кладової 1-6 площею 0,7 кв. м, житлової кімнати 1-7 площею                        18,3 кв. м, житлової кімнати 1-8 площею 12,3 кв. м.
 
Вирішуючи позов про припинення спільної часткової власності на будинок та виділ відповідних приміщень у власність кожному із співвласників, суд керувався тим, що рішенням Жовтневого районного суду міста Києва від 28 квітня 2001 року було виділено ОСОБА_5 (попередній власник частки відповідача ОСОБА_2 ) в натурі у власність 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , однак, конкретного переліку приміщень, з яких складається 1/2 частка будинку (квартира                       АДРЕСА_3 ), зазначене рішення не містить, що унеможливило право наступного співвласника спірного будинку на виділ належної йому частки та припинення спільної часткової власності. При цьому, питання про виділення у власність в натурі іншої 1/2 частки будинку (квартири АДРЕСА_2 ) власнику ОСОБА_6 (попередній власник частки, що належить ОСОБА_1 ), судом не вирішувалося. Також фактично поділено межі земельної ділянки, на якій знаходиться будинок (т. 1, а. с. 232-240).
 
Так, рішенням від 28 квітня 2001 року  Жовтневий районний суд міста Києва позов ОСОБА_5 (попередній власник частки відповідача ОСОБА_2 ) задовольнив.
 
Виділив у натурі у власність ОСОБА_5 1/2 частку будинку  АДРЕСА_1 :
- з точки «А», яка розділяє межу на АДРЕСА_1 на 17,7 м зліва і 2,6 м з права, паралельно правої межі ділянки в точку «Б» 12,7 м;
- з точки «Б» перпендикулярно до стіни будинку в точку «Б1» 7,2 м;
- з точки «Б1» по лінії розподілу будинку в точку « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;
- з точки «Л» під кутом 45 градусів у точку «Б1» 1,4 м;
- з точки «Б1» паралельно стіни будинку в точку «М1» 8,1 м;
- з точки «М1» праворуч та паралельно стіни в точку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 5,0 м;
- з точки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » паралельної лівої межі ділянки в точку « І », яка розділяє тильну межу ділянки на 6,6 м зліва і 13,55 м з права 15,7 м.
 
Виділив ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (попередній власник частки, що належить позивачу ОСОБА_1 ) ділянку загального користування площею 75,2 у  межах:
- з точки « ІНФОРМАЦІЯ_4 », яка розділяє межу на АДРЕСА_6 на 17,7 м зліва і 2,6 м з права, паралельно правої межі ділянки у точку «І» 17,15 м;
- з точки «І» ліворуч та перпендикулярно до стіни будинку в точку « ІНФОРМАЦІЯ_5 » 4,9 м;
- з точки « ІНФОРМАЦІЯ_5 » вздовж стіни будинку в точку « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;
- з точки «Л» під кутом 45 градусів у точку «Б1» - 1,4 м;
- з точки «Б1» паралельно стіні будинку та на відстані 1,0 м у точку « ІНФОРМАЦІЯ_6 »;
- з точки « ІНФОРМАЦІЯ_6 » праворуч та перпендикулярно до правої межі ділянки у точку «С» - 6,5 м (точка «С» розподіляє праву межу ділянки на 19,65 м зліва і 16,15 м. з права).
 
ОСОБА_5 виділив у власність гараж «І» вартістю 4 284,60 грн, що на 1 087,10 грн більше за ідеальну частку.
 
ОСОБА_6 виділив у власність сарай «Б» вартістю 1 690,40 грн та вбиральню вартістю 420 грн, а всього на суму 2 110,40 грн, що на 1087,10 грн менше за ідеальну частку (т. 1, а. с. 39, 40).
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року в справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза (т. 1, а. с. 55, 56).
 
Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 21 березня 2016 року № 12244/15-41 розподіл у натурі спірної земельної ділянки у ідеальних частках, можливий тільки із застосуванням земельного сервітуту, або виділення співвласникам частини земельної ділянки у спільне сумісне користування. Експертом запропоновано чотири варіанти розподілу в натурі спірної земельної ділянки (т. 1, а. с. 105-131).
 
Позивач категорично заперечувала проти поділу земельної ділянки із застосуванням земельного сервітуту.
 
У зв`язку з цим, 12 травня 2016 року позивач подала до суду клопотання про призначення повторної судової експертизи (т. 1, а. с. 141, 142).
 
Солом`янський районний суд м. Києва ухвалою від 16 травня 2016 року в задоволенні зазначеного клопотання відмовив (т. 1, а. с. 149, 150).
 
Позивач у порядку статті 106 ЦПК України звернулася до судового експерта                      Галієвої О. М. із замовленням про проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи.
 
Відповідно до висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи від                          14 вересня 2020 року № 14/03-2020, проведеної судовим експертом Галієвою О. М.,  можливий розподіл у натурі спірної земельної ділянки, з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, якою припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на житловий будинок шляхом його поділу в натурі та виділено у власність співвласниками по 1/2 частці житлового будинку, як окреме індивідуально визначене нерухоме майно, а саме ОСОБА_2 - квартиру АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_2 , з виділенням окремих земельних ділянок, відповідно до часток співвласників, по 1/2 кожному та влаштуванням додаткового виходу на приквартирну ділянку у приміщенні 1-8 квартири АДРЕСА_3 з метою уникнення спільного користування ділянкою (т. 2, а. с. 18-32).
 
Судовий експерт ОСОБА_3 у судовому засіданні 14 лютого 2022 року зазначила, що проведена нею експертиза є додатковою та здійснена з урахуванням висновку експерта за результатами проведення комплексної судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи від 21 березня 2016 року № 12244/15-41. У висновку від 21 березня 2016 року всі варіанти виділу у натурі наведені із застосуванням сервітуту. У наданому нею висновку від 14 вересня 2020 року наявний додатковий варіант без застосування сервітуту. Проте, її варіант виділу передбачає необхідність зробити перебудову частини будинку, що належить ОСОБА_2 . Зокрема, потрібно зробити з вікна двері, щоб був вихід з кімнати на земельну ділянку.
 
У судовому засіданні 27 вересня 2022 року позивач подала клопотання про призначення повторної судової експертизи у цій справі, посилаючись на те, що згідно з висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз                                            від 21 березня 2016 року № 12244/15-41 всі запропоновані варіанти поділу спірної земельної ділянки у натурі передбачають встановлення сервітуту або виділення ділянки у спільне сумісне користування, що фактично не вирішує спір, керуючись неприязливими стосунками, що склалися між співвласниками. Позивач з вимогою щодо встановлення сервітуту до суду не зверталася та проти його встановлення заперечує.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року у справі призначено повторну експертизу (т. 2, а. с. 151, 152).
 
31 серпня 2023 року справа була повернута з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз з повідомленням про неможливість надання висновку судової повторної комплексної земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи                                у цій справі, у зв`язку з тим, що відповідач не забезпечила доступ до об`єкта обстеження - частини домоволодіння на АДРЕСА_1 (т. 2,                                а. с. 158-161).
 
У судовому засіданні 31 січня 2024 року ОСОБА_2 підтвердила, що не надала допуск експерту до свого домоволодіння, посилаючись на те, що вона не погоджується на виділ земельної ділянки у натурі, якщо це пов`язано з перебудовою її особистої власності (будинку), що не є предметом спору між сторонами. А саме такі питання були постановлені перед експертом стороною позивача.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, і доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
                                               
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 
                                               
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
                                               
Предметом спору у цій справі є виділ у натурі частки майна - земельної ділянки, що належить сторонам на праві спільної часткової власності.
 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
                                               
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
                                               
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
                                               
Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.
                                               
Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
                                               
Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
                                               
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
                                               
Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
 
За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.
 
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
 
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.
 
Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
 
У постанові від 23 квітня 2025 року в справі № 357/3145/20  Велика Палата Верховного Суду конкретизувала раніше зроблений нею висновок, викладений у постанові                                 від 20 листопада 2019 року у справі № 344/8200/14 який полягає у тому, що:
- у результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному зі співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень - також з урахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК України,                                                  частини першої статті 50 Житлового кодексу України;
- поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається;
- за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві;
- за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому за бажанням можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку;
- винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється.
 
У частині першій статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
 
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
 
У частині четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
 
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
 
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
 
Отже, земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
 
Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, угодою між співвласниками залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то застосовуючи статтю 88 ЗК України під час вирішення спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги зазначену угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.
 
Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)                                        (стаття 89 ЦПК України).
 
Як відомо з матеріалів справи постановою від 28 січня 2020 року Київський апеляційний суд припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом його поділу в натурі (справа № 760/9809/16).
 
Однак, між сторонами залишився невирішений спір щодо виділу у натурі спірної земельної ділянки, яка перебуває у спільній частковій власності сторін.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 через конфліктні стосунки з відповідачем категорично заперечувала будь-які варіанти виділу в натурі земельної ділянки із застосуванням сервітуту. Просила суд здійснити поділ спірної земельної ділянки відповідно до запропонованого судовим експертом Галієвою О. М. у висновку додаткової судової земельної технічної експертизи від 14 вересня 2020 року                                   № 14/03-2020 варіантом поділу, який передбачає перебудову частини будинку, належної відповідачу ОСОБА_2 .
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши висновок експерта ОСОБА_3 , врахувавши те, що варіант розподілу земельної ділянки із необхідністю перебудови належного відповідачу частини будинку є необґрунтованим втручанням у її право власності, з урахуванням наявності інших варіантів поділу земельної ділянки, а також врахувавши заперечення позивача щодо інших варіантів поділу земельної ділянки, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
 
Під час вирішення спору суди повинні враховувати баланс інтересів власників кожного виду нерухомого майна. Такий підхід відповідає і практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при розгляді справ щодо порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1              950 року.
 
Зокрема, ЄСПЛ у своїй діяльності керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним). Але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи у цивільно-правовому полі.
 
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                                      від 04 листопада 1950 року, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
 
Враховуючи зазначені норми законодавства, а також те, що запропонований варіант виділу в натурі спірної земельної ділянки потребує втручання у право власності відповідача на житловий будинок, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що такий варіант поділу становитиме непропорційне втручання у право власності відповідача ОСОБА_2 на належний їй житловий будинок, яке не може бути обмежене та порушене у зв`язку із поділом земельної ділянки, на якій він розташований.
 
У зв`язку з чим доводи касаційної скарги щодо технічної можливості перебудови будинку відповідача та здійснення такої перебудови за рахунок позивача є безпідставними.
 
Також є безпідставними доводи позивача про порушення її права на виділ у натурі належної їй на праві спільної часткової власності спірної земельної ділянки та про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладені у постановах від 03 квітня  2019 року у справі   № 444/1113/14, від 20 березня 2019 року у справі № 369/8236/15, від 06 березня 2019 року у справі № 635/8910/14, від 27 лютого 2019 року у справі                     № 697/1512/16, від 20 лютого 2019 року у справі № 397/1102/13, від 06 лютого                   2019 року у справі № 199/9186/14, оскільки позивач відмовилася від такого виділу та від запропонованих інших варіантів виділу в натурі земельної ділянки, які передбачали встановлення сервітуту. 
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що право позивача на надання йому у володіння та користування тієї частини спірної земельної ділянки у натурі, яка відповідає її частці у праві спільної часткової власності, не є безумовним, оскільки таке право не може бути здійснене на шкоду іншій стороні та з порушенням її права власності на майно, яке на цій ділянці розташоване.
 
Посилання в касаційній сказі на недослідження судами зібраних у справі доказів, як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень, не заслуговують на увагу, оскільки суди надали правильну оцінку висновкам експертів, які містяться у цій справі, іншим доказам, наявних у матеріалах справи, запереченням позивача проти встановлення сервітуту та навели обґрунтування неможливості задоволення вимог позивача у спосіб, заявлений нею.
 
Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться значною мірою до переоцінки доказів.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішень, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та характеру спірних правовідносин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
 
Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16, від 08 серпня                2023 року у справі № 910/8115/19(910/13492/21)).
 
З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд не встановив підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Новак Наталія Юріївна, залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                Є. В. Петров

А. І. Грушицький 

І. В. Литвиненко