ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року 
м. Київ

справа №320/31536/23
адміністративне провадження № К/990/27115/24  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів: Коваленко Н.В., Рибачука А.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 (у складі колегії суддів: Марича Є.В., Донця В.А., Лиски І.Г.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2024 (у складі колегії суддів: Епель О.В., Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.) у справі № 320/31536/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармація Києва» до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови в частині, зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармація Києва» (далі - ТОВ  «Фармація Києва», позивач) звернулося до суду з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - також відповідач), в якому просило визнати протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929, в редакції від 11.07.2023, в частині абзацу 6 пункту 161, яким встановлено певні умови та обмеження для використання торговельної марки, що належить ліцензіату, а саме: якщо таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що ліцензійна умова, передбачена абзацом 6 пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 929, є протиправною та такою, що порушує його право на використання торгівельних марок шляхом нанесення їх на вивіску.    Окрім того, такі обмеження не можуть бути визначені підзаконними нормативно-правовими актами, оскільки правила використання торгівельних марок визначені    спеціальним законодавством у цій сфері.
2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2024, позов задоволено.
Визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929 в частині абзацу 6 пункту 161, яким передбачено, що: «На вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу дозволяється, крім використання позначення виду аптечного закладу, зазначити найменування ліцензіата, аптечного закладу та/або торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, за умови, що таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами.".
Зобов`язано Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання    постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929    в частині абзацу 6 пункту 161 протиправною та нечинною, в якому дану постанову було офіційно оприлюднено, після набрання рішення законної сили.
Стягнуто з Кабінету Міністрів України на користь ТОВ «Фармація Києва» понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн. 
3. Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач  подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
4. Ухвалою Верховного Cуду від 29.07.2024 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
5. Позивач правом на подання відзиву на касаційну скаргу відповідача не скористався. 
6. Враховуючи відсутність клопотань про участь у судовому засіданні від усіх учасників справи, справа розглядається в порядку письмового провадження.
7. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами встановлено, що ТОВ «Фармація Києва» зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 14801020000084902 як юридична особа, код ЄДРПОУ 43648874.
9. Між ТОВ «Фармація Києва» (Ліцензіат) та Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Олімп Менеджмент» (Ліцензіар) через ТОВ «Компанія з управління активами «Універ Менеджмент» укладено ліцензійний договір № 2021-03-03/16 про надання дозволу (права) на використання об`єктів інтелектуальної власності від 03.03.2021.
10. Згідно з пунктом 1.2 ліцензійного договору Ліцензія надається на торгівельні марки, графічні зображення яких містяться у Додатку № 4 до цього Договору, для усіх товарів, класів МКТП та послуг, для яких ці торгівельні марки зареєстровані, а саме: 1.2.1. «АПТЕЧНАЯ СЕТЬ 9-1-1» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг №    136464); 1.2.2. «АПТЕКА 911» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг №     267275 ); 1.2.3. «АПТЕКА ОПТОВИХ ЦІН» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг № 217344); 1.2.4. «АПТЕКА НИЗЬКІ ЦІНИ № 1» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг №    218390).
11. Згідно з пунктом 1.3 ліцензійного договору Ліцензія надається на наступні Промислові зразки, графічні зображення яких містяться у Додатку № 4 до цього Договору, а саме: 1.3.1. Логотип «АПТЕКА НИЗЬКІ ЦІНИ № 1» (Патент України на промисловий зразок № 32730); 1.3.2. Оформлення для фасаду Аптеки «НИЗЬКІ ЦІНИ № 1» (Патент України на промисловий зразок № 32653).
12. Відповідно до пункту 1.8 ліцензійного договору Ліцензіат використовує Торгівельні марки та Промислові зразки у власній господарській діяльності.
13. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності ТОВ   «Фармація Києва» є роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах (47.73).
14. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 № 699 до пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 929 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» внесено зміни, а саме доповнено пункт після абзацу п`ятого новим абзацом такого змісту:
«На вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу дозволяється, крім використання позначення виду аптечного закладу, зазначати найменування ліцензіата, аптечного закладу та/або торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, за умови, що таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами.».
15. Позивач, вважаючи таке обмеження дискримінаційним та таким, що ставить власника торгівельної марки у нерівне становище поряд з іншими суб`єктами господарювання, звернувся до суду з даним позовом.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
16. Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач, уклавши ліцензійний договір, отримав право розміщувати торговельну марку на вивісках та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу, і це право не може бути обмежено положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 929, які оскаржуються, як такими, що суперечать нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, порушують принципи правової визначеності та законних очікувань, встановлюють дискримінаційні умови здійснення суб`єктами господарювання своєї господарської діяльності. 
Також суди зазначили, що позивач, який отримав свідоцтво на торговельну марку на рівних з іншими суб`єктами господарювання умовах і відповідно до встановлених законом процедур, фактично обмежується у можливості реалізації права інтелектуальної власності, використанні торгової марки у власній господарській діяльності, що ставить його у невигідне становище порівняно з іншими суб`єктами господарювання, тобто дискримінує.  
ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17. Касаційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та статті 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та не врахував висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 640/7870/19.
18. Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій без будь-яких доказів про фактичну заборону з боку державного органу, який здійснює ліцензування діяльності аптечного закладу, використовувати належні позивачу торговельні марки на вивісці аптечного закладу, визнали факт обмеження з боку Уряду використання таких торговельних марок як підставу порушення прав та/чи законних інтересів позивача.
V. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
19. Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
20.     Відповідно до частини другої    статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
21. Стаття 113 Конституції України визначає, що    Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією    Конституцією    та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до    Конституції    та законів України.
22. Статтею 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»    визначені основні завдання Кабінету Міністрів України, а відповідно до частин першої, другої    статті 3 цього Закону    діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
23. Відповідно до частин першої та другої статті 49    Закону України «Про Кабінет Міністрів України»    Кабінет Міністрів України на основі та на виконання    Конституції    і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до    Конституції    та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.
24. Отже, постанови Кабінету Міністрів України повинні відповідати законам України, оскільки постанови мають підзаконний характер, тобто приймаються на основі та на виконання законів. Це означає, що будь-який нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів повинен узгоджуватися з Конституцією, законами та чинними міжнародними договорами, які мають вищу юридичну силу. 
25. Постанови Кабінету Міністрів видаються саме для реалізації та виконання законів, а не для їх зміни чи суперечності їм.    
26. У вказаній справі спір стосується частини постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929, в редакції від 11.07.2023, а тому суд вважає за необхідне звернутись до положень Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 № 222-VIII    (далі -    Закон № 222-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, визначає виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності.
27. Пунктом 10 частини першої    статті 7 Закону № 222-VIII передбачено, що    ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: виробництво лікарських засобів, оптова та роздрібна торгівля лікарськими засобами, імпорт лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) - з урахуванням особливостей, визначених    Законом України «Про лікарські засоби».
28. Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 222-VIII ліцензіат зобов`язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її отримання - відповідати ліцензійним умовам.
29. Відповідно до абзацу першого частини другої    статті 9 Закону № 222-VIII    ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, визначених законом.
30. Частиною десятою статті 9 Закону № 222-VIII передбачено, що до ліцензійних умов не можуть бути включені вимоги:
1) щодо додержання законодавства України у відповідній сфері та/або окремих законів у цілому;
2) законодавства, обов`язкові до виконання всіма суб`єктами господарювання.
31. Отже, Законом № 222-VIII визначено виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також уніфікований порядок ліцензування, нагляд, контроль та відповідальність за порушення відповідного законодавства. 
Водночас вказаний Закон забороняє включати до ліцензійних умов вимоги щодо дотримання законодавства України в цілому або вимог, що є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання.
32. Як встановлено судами у цій справі позивач як ліцензіат використовує у власній господарській діяльності зареєстровані торгівельні марки та промислові зразки, на які поширюється Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг»    від 15.13.1993 №    3689-XII (далі -    Закон № 3689-XII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який є спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг в Україні.
33. Згідно з абзацом 4 частини першої статті 1 Закон № 3689-XII торговельна марка - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.
34. Відповідно до статті 492 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів. 
35. Частиною першою статті 5 Закону № 3689-XII передбачено, що правова охорона надається торговельній марці, яка не суперечить публічному порядку, загальновизнаним принципам моралі, вимогам    Закону України    «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.
36. Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 3689-XII об`єктом торговельної марки може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори, форма товарів або їх пакування, звуки, за умови що такі позначення придатні для відрізнення товарів або послуг одних осіб від товарів або послуг інших осіб, придатні для відображення їх у Реєстрі таким чином, що дає змогу визначити чіткий і точний обсяг правової охорони, що надається. Об`єктом торговельної марки не можуть бути імена або псевдоніми осіб, які обіймали керівні посади у комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік (крім випадків, пов`язаних з розвитком української науки та культури), працювали у радянських органах державної безпеки, назви СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних радянських республік та похідні від них, назви, пов`язані з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті.
37. Статтею 6 Закону № 3689-XII передбачені підстави для відмови в наданні правової охорони, а відповідно до частини другої вказаної статті згідно з цим Законом не можуть одержати правову охорону також позначення, які, зокрема: 
- складаються лише з позначень чи даних, що є описовими під час використання щодо зазначених у заявці товарів і послуг або у зв`язку з ними, свідчать про вид, якість, склад, кількість, властивості, передбачене призначення, цінність товарів і послуг, географічне походження, місце і час виготовлення чи збуту товарів або надання послуг, або на інші характеристики товарів чи послуг; 
- можуть ввести в оману щодо товарів чи послуг, зокрема щодо їх властивості, якості або географічного походження; 
- можуть ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар або надає послугу;
- складаються лише з позначень, що є загальновживаними символами і термінами;
- відображають лише форму, що обумовлена природним станом товару чи необхідністю отримання технічного результату, або яка надає товарові істотної цінності. 
38. Виходячи з викладеного, Суд констатує, що правова охорона надається торговельній марці, на яку крім іншого, не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені Законом № 3689-XII, тобто презюмується, що торговельна марка, на яку видано свідоцтво не є такою, зокрема, що: 
містить позначення чи дані, що є описовими під час використання щодо зазначених у заявці товарів і послуг або у зв`язку з ними; 
свідчить про вид, якість, склад, кількість, властивості, передбачене призначення, цінність товарів і послуг, географічне походження, місце і час виготовлення чи збуту товарів або надання послуг, або на інші характеристики товарів чи послуг; 
може ввести в оману щодо товарів чи послуг, зокрема щодо їх властивості, якості або географічного походження;
може ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар або надає послугу; 
складається лише з позначень, що є загальновживаними символами і термінами; 
відображає лише форму, що обумовлена природним станом товару чи необхідністю отримання технічного результату, або яка надає товарові істотної цінності. 
39. За змістом абзацу 1 частини третьої статті 5 Закону № 3689-XII набуття права на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. 
40. Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 16 Закону № 3689-XII права, що випливають із свідоцтва, діють від дати подання заявки. 
Свідоцтво надає його власнику право використовувати торговельну марку та інші права, визначені цим Законом. 
Використанням торговельної марки визнається: нанесення її на будь-який товар, для якого торговельну марку зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням торговельної марки з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування її під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої торговельну марку зареєстровано; застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Торговельна марка визнається використаною, якщо її застосовано у формі зареєстрованої торговельної марки, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованої торговельної марки лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності торговельної марки.
41. Згідно з абзацом 1 частини першої статті 7 Закону № 3689-XII особа, яка бажає одержати свідоцтво, подає до Національного органу інтелектуальної власності заявку. 
42. Відповідно до частини першої    статті 10 Закону № 3689-XII    експертиза заявки складається з формальної експертизи та кваліфікаційної експертизи (експертизи по суті)    і проводиться Національним органом інтелектуальної власності відповідно до цього    закону    та правил, встановлених на його основі центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
43. Згідно з пунктом 4.3 Правил складання і подання заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Держпатенту України від 28.07.1995 № 116 (далі - Правила № 116, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) задачею експертизи заявки по суті позначення, заявленого на реєстрацію як знак, відповідно до пункту 7 статті 10 Закону, є    перевірка позначення на відповідність умовам надання правової охорони.
44. Пунктом 4.3.1.3 Правил № 116 передбачено, що при перевірці позначення,  заявленого на реєстрацію як  знак,  щодо  наявності  підстав для відмови в наданні правової охорони, відповідно до пункту 2 статті 6 Закону, встановлюється, чи не являються позначення такими, що: 
а) не мають розрізняльної здатності;
б) є загальновживаними як позначення товарів певного виду;
в) являють собою загальновживані символи і терміни;
г) вказують на вид,  якість,  кількість,  властивості, склад, 
призначення, цінність товарів і/або послуг, а також на місце і час 
їх виготовлення чи збуту;
ґ) є оманливими або такими, що можуть ввести  в  оману  щодо 
товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу.
45. Відповідно до пункту 4.3.1.7 Правил № 116 до позначень, які вказують на вид, якість, кількість, властивості, склад, призначення, цінність товарів і/або послуг, а також на місце і час їх виготовлення чи збуту, належать прості найменування товарів; зазначення категорії якості товарів; зазначення властивостей товарів, в тому числі таких, що носять хвалебний характер; зазначення матеріалу або складу сировини; зазначення ваги, об`єму, ціни товарів, дати виробництва товарів; історичні дані щодо заснування виробництва, зображення нагород, що присуджені товарам; видові найменування підприємств, адреси виробників товарів або посередників.
46. Згідно з пунктом 4.3.1.9 Правил № 116 до позначень, що є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, відносяться позначення, які породжують у свідомості споживача асоціації, пов`язані з певною якістю, географічним походженням товарів або послуг або з певним виробником, які насправді не відповідають дійсності. Позначення може бути визнане оманливим або таким, що здатне 
вводити в оману, коли є очевидним, що воно в процесі використання 
як знака не виключає небезпеку введення в оману споживача. 
47. Пунктом 4.3.1.10 Правил № 116 передбачено, що у разі висновку про неможливість реєстрації заявленого позначення як знака для товарів і/або послуг у зв`язку з наявністю підстав для відмови в наданні правової охорони, відповідно до пункту 4.3.1.3 а), б), в), г), ґ) Правил, заявка підлягає відхиленню, про можливість якого заявнику надсилається повідомлення у порядку, передбаченому пунктом 4.5 Правил.
48. Згідно з пунктом 4.6.1 Правил № 116 на підставі рішення про реєстрацію знака для товарів і послуг та за наявністю документа про сплату збору за видачу свідоцтва Відомство здійснює державну реєстрацію знака у Реєстрі відповідно до статті 13 Закону (3689-ХІІ) і публікує у своєму офіційному бюлетені визначені ним відомості про видачу свідоцтва відповідно до статті 12 Закону.
49. Статтею 12 Закону № 3689-ХІІ передбачено, що на підставі рішення про реєстрацію торговельної марки здійснюється публікація в Бюлетені відомостей про видачу свідоцтва, визначених в установленому порядку.
50. Відповідно до частини восьмої статті 16 Закону № 3689-XII    власник свідоцтва може передавати будь-якій особі право власності на знак повністю або відносно частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг, на підставі договору.
Ліцензійний договір повинен містити, зокрема, інформацію про способи використання торговельної марки, територію та строк, на які дозволено її використання, та умову, що якість товарів і послуг, виготовлених чи наданих за ліцензійним договором, не буде нижчою якості товарів і послуг власника свідоцтва і він здійснюватиме контроль за виконанням цієї умови.
51. Як встановлено судами, у спірних правовідносинах торговельні марки позивача пройшли всі законодавчо визначені процедури, необхідні експертизи та отримали свідоцтва на знак для товарів та послуг.
52. Відповідно до пункту 10 частини першої статті    7, абзацу 1 частини другої статті    9 Закону № 222-VIII    Кабінет Міністрів України постановою від 30.11.2016 №    929 затвердив Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) (далі    - Ліцензійні умови № 929).
53. Згідно з пунктами 1-2 Ліцензійних умов № 929 ці Ліцензійні умови встановлюють вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії для провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів).
Дія цих Ліцензійних умов поширюється на всіх суб`єктів господарювання, зокрема на зареєстрованих в установленому законодавством порядку юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, фізичних осіб - підприємців, які провадять господарську діяльність з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) (далі - суб`єкт господарювання).
Ліцензіат зобов`язаний виконувати вимоги цих Ліцензійних умов, а здобувач ліцензії для її отримання - відповідати цим Ліцензійним умовам.
54. Згідно з пунктом 156 Ліцензійних умов № 929 роздрібна торгівля лікарськими засобами здійснюється лише через аптеки та їх структурні підрозділи, крім випадків, передбачених пунктом 158 цих Ліцензійних умов.
55. Абзацом першим пункту 161 Ліцензійних умов № 929 передбачено, що на фасаді будівлі, в якій розміщується аптечний заклад, установлюється вивіска із зазначенням виду закладу. На видному місці перед входом до аптечного закладу розміщується інформація про найменування ліцензіата, режим роботи аптечного закладу.
56. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2023 № 699    внесено зміни до пункту 161 Ліцензійних умов № 929 шляхом доповнення, після абзацу п`ятого, новим абзацом, згідно з яким: «На вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу дозволяється, крім використання позначення виду аптечного закладу, зазначати найменування ліцензіата, аптечного закладу та/або торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, за умови, що таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами».
57. Як випливає зі змісту оскаржуваного положення пункту 161 Ліцензійних умов №    929 назва торгівельної марки, якщо вона містить вказівку на ознаку цін, апріорі вважається такою, що вводить в оману та, відповідно не може використовуватися у законний спосіб.
58. Разом з тим, з урахуванням викладеного та беручи до уваги положення частини десятої статті 9 Закону № 222-VIII стосовно заборони включення до ліцензійних умов вимог щодо додержання законодавства України у відповідній сфері та/або окремих законів у цілому та щодо додержання законодавства, обов`язковість виконання якого встановлена законом для всіх суб`єктів господарювання, Суд констатує, що включення до ліцензійних умов положення про заборону зазначення на торговельній марці, що належить ліцензіату на законних підставах, вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами, по-перше, дублює/конкретизує загальні вимоги щодо оманливості, вже встановлені Законом № 3689-XII, що прямо заборонено Законом №    222-VIII; по-друге, обмежує правомірне використання зареєстрованої торговельної марки, яка пройшла перевірку відповідно до Закону № 3689-XII.
59. Згідно з позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 19.08.2022 у справі № 160/4933/20, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися принципів публічного права, зокрема діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (приймати рішення), не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
60. Отже, виходячи з викладеного та з урахуванням того, що умови використання торговельної марки встановлені Законом №    3689-ХІІ, будь-які обмеження щодо її використання, зокрема, і шляхом нанесення на вивіску, визначені спеціальним законодавством у цій сфері (ЦК України, Законом № 222-VIII) та додатково охороняються державою відповідно до Закону №   3689-ХІІ, торговельні марки позивача мають належний правовий захист і їх використання не може бути обмежене всупереч чинному законодавству, зокрема зазначенням таких умов, що вже встановлені Законом № 3689-XII в статтях 5, 6.
61. До того ж встановлення Кабінетом Міністрів України додаткових вимог до торгівельних марок, які пройшли законодавчо визначені процедури, необхідні експертизи та отримали свідоцтва на знак для товарів та послуг, суперечить принципам правової визначеності та пропорційності, оскільки будь-які обмеження у здійсненні права інтелектуальної власності можуть запроваджуватися лише законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом, яким є оскаржувана постанова Кабінету Міністрів України. 
62. Отже, положення абзацу 6 пункту 161 Ліцензійних умов №    929 є протиправним в частині умов, за яких найменування торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, не дозволяється використовувати, оскільки включає вимоги щодо додержання законодавства України у відповідній сфері, а саме у сфері охорони та використання торговельних марок, а також порушує право позивача на використання торговельних марок шляхом нанесення їх на вивіску, що суперечить гарантіям, закріпленим у законодавстві України у сфері охорони інтелектуальної власності. 
63. Крім того, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, визначені відповідачем обмеження є дискримінаційними, оскільки позивач, який володіє торгівельною маркою, яка вже пройшла усі необхідні державні експертизи, ставиться у нерівне становище поряд з іншими суб`єктами господарювання. Так, позивач, який отримав свідоцтво на торговельну марку на рівних з іншими суб`єктами господарювання умовах і відповідно до встановлених законом процедур, фактично обмежується у можливості реалізації права інтелектуальної власності, використанні торгової марки у власній господарській діяльності, що ставить його у невигідне становище порівняно з іншими суб`єктами господарювання, тобто дискримінує.
64. Стосовно доводів скаржника про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 640/7870/19, колегія суддів зазначає таке.
65. Як видно з постанови Верховного Суду від 01.06.2022 у справі №    640/7870/19 вирішувався спір щодо протиправності та нечинності положень абзаців 2-5 пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929   (в первісній редакції), якими передбачалось, що: 
«На вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу дозволяється, крім використання позначення виду аптечного закладу, розміщувати найменування ліцензіата, найменування аптечного закладу та/або знака для товарів і послуг (логотипа), який належить ліцензіату на законних підставах, за умови, що найменування ліцензіата, найменування аптечного закладу та/або знак для товарів та послуг (логотип) не містить:
вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі;
інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення;
порівнянь з іншими аптечними закладами.». 
66. У задоволенні позову у цій справі було відмовлено з посиланням на те, що «…    суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання повинні здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства, а також загальних принципів господарювання в Україні, зокрема, принципу свободи підприємницької діяльності у межах, визначених законом.
58.    Використання власності, у тому числі об`єктів прав інтелектуальної власності у сфері господарювання, до яких належать й торговельні марки (знаки для товарів і послуг), не може завдавати шкоди правам, свободам громадян. Використання власності не допускається на шкоду людині і суспільству, а позначення, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, не можуть одержати правову охорону згідно із    Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», який також забороняє передачу права власності на знак, якщо вона може стати причиною введення в оману споживача щодо товару і послуги або щодо особи, яка виготовляє товар чи надає послугу.».
67. Тобто у справі № 640/7870/19 Верховний Суд виходив з того, що позначення, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу, не можуть одержати правову охорону згідно із    Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».
68. В подальшому положення абзаців 2-5 пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 929 було    виключено на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 № 1002.
69. Натомість, у справі, що розглядається (№ 320/31536/23) спір стосується положень абзацу 6 пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 929, в редакції постанови Кабінету Міністрів від 11.07.2023 № 699, яким передбачено, що: «На вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу дозволяється, крім використання позначення виду аптечного закладу, зазначати найменування ліцензіата, аптечного закладу та/або торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, за умови, що таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами.».
70. Крім того, у цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що позивач отримав ліцензію на торгівельні марки: «АПТЕЧНАЯ СЕТЬ 9-1-1» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг №     136464 ), 1.2.2. «АПТЕКА 911» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг № 267275 ), 1.2.3. «АПТЕКА ОПТОВИХ ЦІН» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг № 217344), 1.2.4. «АПТЕКА НИЗЬКІ ЦІНИ № 1» (Свідоцтво на знак для товарів та послуг №     218390 ), а відтак зазначена справа розглядалась в контексті того, що торгівельні марки вже одержали правову охорону відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Тому враховуючи, що право інтелектуальної власності на торговельну марку є непорушним, умови використання торговельної марки встановлені Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», будь-які обмеження щодо її використання, в тому числі і шляхом нанесення на вивіску, визначені спеціальним законодавством у цій сфері (Цивільним кодексом України, Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності») та охороняються державою відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».
71. До того ж, у справі № 640/7870/19 Верховний Суд не застосовував до спірних правовідносин положення частини другої статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» та статті 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», про невірне застосування яких, у справі, що розглядається, наголошує скаржник. Натомість Верховний Суд виходячи з аналізу норм    Закону України «Про захист прав споживачів», зазначав, що будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману визнається законом нечесною підприємницькою практикою й така практика забороняється.    Зокрема, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
72. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
73. У постанові від 19.05.2020 (справа № 910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС України презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.
74. Аналіз зазначеної відповідачем постанови Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 640/7870/19, на яку зроблено посилання у касаційній скарзі як на приклад іншого правозастосування, та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах, правовідносини у яких є подібними.
75. Надаючи оцінку приписам абзацу 6 пункту 161 Ліцензійних умов №    929, слід дійти висновку про їх протиправність лише в частині визначених умов, за яких найменування торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, не дозволяється використовувати, оскільки він включає вимоги щодо додержання законодавства України у відповідній сфері, а саме: у сфері охорони та використання торговельних марок, а також порушує право позивача на використання торговельних марок шляхом нанесення їх на вивіску, що суперечить гарантіям, закріпленим у законодавстві України у сфері охорони інтелектуальної власності.
76. Щодо положення абзацу 6 пункту 161 Ліцензійних умов №   929 в частині дозволу використовувати на вивісці та зовнішніх рекламних конструкціях аптечного закладу, крім позначення виду аптечного закладу, найменування ліцензіата, аптечного закладу та/або торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, то вказані приписи оскаржуваної норми не порушують прав позивача, оскільки не обмежують його у використанні торгівельної марки під час здійснення господарської діяльності.
77. З урахуванням викладеного, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог у цій справі в повному обсязі є необґрунтованими, оскільки положення абзацу 6 пункту 161 Ліцензійних умов № 929 є таким, що суперечить нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, порушує принципи правової визначеності та законних очікувань, встановлює дискримінаційні умови здійснення суб`єктами господарювання своєї господарської діяльності лише в частині умов, за яких найменування торговельної марки, що належить ліцензіату на законних підставах, не дозволяється використовувати. 
78. Відповідно до статті 351 КАС суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених    статтею 341    цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
79. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
80. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
81. Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
82. Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2684,00 грн.
83. Враховуючи результат розгляду справи, зазначені судові витрати на суму 2684,00    грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356 КАС України, Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2024 скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармація Києва» (місцезнаходження: 61038, м. Харків, В`їзд Білостоцький, 3; код ЄДРПОУ 43648874)    до Кабінету Міністрів України (місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул.    Грушевського, 12/2)    про визнання протиправною та нечинною постанови в частині, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.
Визнати протиправним та нечинним абзац 6 пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929 в частині слів: «за умови, що таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами.".
Зобов`язати Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання    протиправним та нечинним абзаца 6 пункту 161 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів)» від 30.11.2016 № 929    в частині слів: «за умови, що таке найменування не містить вказівки щодо рівня або іншої ознаки цін, яка може вплинути на наміри споживача щодо придбання товарів у такому закладі, інформації, що може вводити споживача в оману, про орієнтованість аптечного закладу на обслуговування певних соціальних груп населення, порівнянь з іншими аптечними закладами.", в якому дану постанову було офіційно оприлюднено.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Кабінету Міністрів України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармація Києва» понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                    А.Ю. Бучик

Судді:                    Н.В. Коваленко

                    А.І. Рибачук