П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 756/12716/25
Провадження: № 22-ц/824/3670/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Диби О. В.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В серпні 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного з ТОВ «Мілоан» договору про споживчий кредит №8747514 від 13.02.2022 ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 10000 грн із строком кредитування 75 днів з 13.02.2022 до 29.04.2022, з процентною ставкою 2,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом - 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, та комісією у розмірі 19% від суми кредиту одноразово у розмірі 1900 грн.
25.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір факторингу №25-07/2024 з відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Факторинг Партнерс».
Крім того, відповідно до укладеного з ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» договору позики №3608911435-202011 від 20.02.2022 ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 2000 грн із строком кредитування 14 днів з 20.02.2022 до 06.03.2022, з процентною ставкою 1,95% в день (702% річних).
07.03.2023 між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №07/03/23 з відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого право грошової вимоги за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Коллект Центр».
В подальшому, 18.02.2025 між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №18-02/25 з відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого право грошової вимоги за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Факторинг Партнерс».
Відповідач свої зобов`язання за договорами не виконував, не здійснював платежів в рахунок погашення суми кредитів та нарахованих процентів, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, яка становить 16946 грн, що складається із заборгованості за договором про споживчий кредит №8747514 від 13.02.2022, а саме: заборгованості за тілом кредиту - 10000 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 2500 грн, заборгованості за комісіями - 1900 грн; заборгованості за договором позики №3608911435-202011 від 20.02.2022, а саме: заборгованості за тілом кредиту - 2000 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 546 грн.
На підставі викладеного, товариство просило стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судовий збір та витрати на правову допомогу.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року позов ТОВ «Факторинг Партнерс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість у розмірі 16946 грн, що складається із заборгованості за договором про споживчий кредит №8747514 від 13.02.2022, а саме: заборгованості за тілом кредиту - 10000 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 2500 грн, заборгованості за комісіями - 1900 грн; заборгованості за договором позики №3608911435-202011 від 20.02.2022, а саме: заборгованості за тілом кредиту - 2000 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 546 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» судовий збір у розмірі 2422, 40 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користьТОВ «Факторинг Партнерс» витрати на професійнуправничудопомогу у розмірі 6000 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі грошових коштів відповідачу.
Долучені позивачем довідки сервісів Ipay та LiqPay не підтверджують здійснення переказів грошових коштів саме на банківську картку відповідача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували належність відповідної (невстановленої) банківської картки відповідачу.
Крім того, надані квитанції не є первинними документами у розумінні вимог чинного законодавства, а відтак не можуть вважатися належними доказами факту перерахування коштів.
Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував імперативні положення статті 18 ЦК України, якими встановлено, що на період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від сплати неустойки. У зв`язку з цим нарахування процентів та комісії є неправомірним.
Крім того, вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки до матеріалів справи не долучено квитанції або інших первинних документів, які б підтверджували факт оплати послуг АО «Лігал Ассістанс». Відсутність таких доказів унеможливлює встановлення факту та розміру понесених позивачем витрат.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сердійчук Я. Я. в інтересах ТОВ «Факторинг Партнерс», заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції. Представник позивача зазначила, що факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема, квитанціями платіжного сервісу LiqPay та листом платіжного провайдера, які свідчать про зарахування грошових коштів на банківські картки, реквізити яких були зазначені самим відповідачем під час укладення кредитних договорів.
Наголошено, що позивач та первісні кредитори не є банківськими установами, а відтак об`єктивно позбавлені можливості надання банківських виписок, водночас відповідач, маючи вільний доступ до власних рахунків, не надав жодного доказу на підтвердження своїх заперечень щодо неотримання коштів.
Також, у відзиві зазначено, що нарахування процентів і комісій здійснювалося відповідно до умов укладених договорів та вимог чинного законодавства, а незгода відповідача з розрахунком заборгованості без подання власного контррозрахунку не є підставою для відмови в позові. 
Крім того, адвокат Сердійчук Я. Я. подала клопотання про витребування доказів, обґрунтовуючи його тим, що відповідач категорично заперечує факт отримання кредитних коштів, однак самостійно не надає жодних належних доказів на підтвердження такої позиції.
У клопотанні зазначено, що позивач не має можливості самостійно отримати банківські виписки щодо руху коштів по карткових рахунках відповідача, оскільки така інформація є банківською таємницею і може бути розкрита виключно за рішенням суду.
З огляду на це представник позивача просила суд поновити строк на подання клопотання та витребувати у банку-емітента інформацію щодо власника відповідних платіжних карток, а також відомості про зарахування на них кредитних коштів у визначені періоди, що, на її переконання, є необхідним для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.
Також адвокат Сердійчук Я. Я. подала клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, посилаючись на положення частини п`ятої статті 279 ЦПК України та зазначаючи про доцільність проведення судового засідання для забезпечення повного й змагального розгляду справи.
03 грудня 2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява, у якій він просив долучити до матеріалів справи судову практику апеляційних судів, посилаючись на рішення, якими судами було відмовлено в задоволенні позовів у зв`язку з ненаданням належних доказів на підтвердження факту перерахування грошових коштів.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 8747514, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 10 000 грн строком на 75 днів - з 13.02.2022 по 29.04.2022 (а. с. 29 - 34).
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 договору кредит надавався зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, при цьому стандартна (базова) процентна ставка становила 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 1.5.1 договору передбачено сплату одноразової комісії за надання кредиту у розмірі 19 % від суми кредиту, що становить 1 900 грн.
Згідно з пунктом 2.1 договору кредитні кошти надавалися позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжний картковий рахунок, реквізити якого були зазначені самим позичальником під час укладення договору. Факт надання кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та судом першої інстанції визнаний доведеним.
Умовами договору (пункти 2.3.1, 2.3.1.2) також передбачено можливість пролонгації строку кредитування як на пільгових, так і на стандартних (базових) умовах, із нарахуванням процентів відповідно до погоджених сторонами ставок.
Разом із тим, ОСОБА_1 належним чином умови договору не виконав: у встановлений договором строк кредит не повернув, проценти за користування кредитом та інші передбачені договором платежі не сплатив, унаслідок чого утворилася прострочена заборгованість.
Крім того, 20 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3608911435-202011, за умовами якого відповідачу надано грошові кошти у розмірі 2 000 грн строком на 14 днів - з 20.02.2022 по 06.03.2022 (а. с. 15 - 22).
Відповідно до пункту 3.2 цього договору кредитні кошти надавалися одноразово шляхом перерахування виключно на рахунок позичальника, зазначений ним у заяві про надання кредиту та у розділі реквізитів сторін. Пунктами 3.6, 3.8, 4.3.1 договору передбачено обов`язок позичальника своєчасно повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та, у разі порушення строків виконання зобов`язань, передбачену договором неустойку.
ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» свої зобов`язання за договором позики виконало належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти, однак ОСОБА_1 у встановлений строк кредит не повернув та проценти за користування кредитом не сплатив.
В подальшму, на підставі договорів факторингу та договорів відступлення права вимоги, зокрема, договору факторингу від 25.07.2024, договору про відступлення прав вимоги від 07.03.2023 та договору про відступлення прав вимоги від 18.02.2025, право грошової вимоги за вказаними кредитними договорами було передано ТОВ «Факторинг Партнерс», яке набуло статусу кредитора у спірних правовідносинах (а. с. 50 - 59).
Станом на момент звернення до суду та на час розгляду справи відповідач заборгованість за кредитними договорами не погасив, доказів належного виконання або припинення зобов`язань не надав, у зв`язку з чим за ним обліковувалася прострочена заборгованість у загальному розмірі 16 946 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що укладені між сторонами кредитні договори є чинними, у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, а їх умови відповідають принципу свободи договору та вимогам цивільного законодавства.
Суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру, тоді як відповідач не спростував зазначених обставин і не довів відсутність отримання коштів або виконання зобов`язань.
Оцінюючи доводи відповідача щодо відсутності первинних бухгалтерських документів, суд зазначив, що ні первісні кредитодавці, ні позивач не є банківськими установами та здійснюють надання фінансових послуг із залученням платіжних сервісів і третіх осіб, що не позбавляє надані докази статусу належних і допустимих.
Суд також виходив із того, що відповідач не звертався з клопотаннями про витребування доказів, не надав доказів відсутності у нього банківських рахунків або ненадходження на них спірних коштів, а також не заявляв про підроблення договорів чи використання його персональних даних третіми особами.
З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитними договорами, а також судових витрат, понесених позивачем, у визначеному судом розмірі, а саме 6 000 грн.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України).
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика, кредит, банківський вклад), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (далі - Закон № 675-VIII) , який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII (в редакції, чинній на час укладення договору) визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 12 статті 11 Закону № 675-VIII.
Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини 8 статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону № 675-VIII передбачають використання, як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис, як вид електронного підпису, накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.
Щодо кредитного договору № 8747514 від 13.02.2022 року.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про укладення між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 договору про споживчий кредит № 8747514 від 13 лютого 2022 року в електронній формі.
Як установлено судом, договір було укладено із застосуванням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця, шляхом ідентифікації позичальника та акцепту умов договору, що відповідає вимогам статей 626, 638, 639 ЦК України та положенням Закону України «Про електронну комерцію».
З матеріалів справи убачається, що позичальник, пройшовши процедуру ідентифікації у системі кредитодавця, підтвердив свою волю на укладення договору, погодився з усіма його істотними умовами, у тому числі щодо суми кредиту, строку користування, розміру процентної ставки, комісії та відповідальності за порушення зобов`язань, а також надав реквізити електронного платіжного засобу для отримання кредитних коштів.
Згідно з пунктом 2.1 кредитного договору кредитні кошти надавалися позичальнику у безготівковій формі шляхом перерахування на платіжний картковий рахунок, реквізити якого були зазначені самим відповідачем. На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» здійснило перерахування грошових коштів у сумі 10 000 грн на картковий рахунок відповідача, що підтверджується матеріалами справи.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що первісний кредитодавець належним чином виконав свій обов`язок за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти у погодженому розмірі та на визначених договором умовах.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на належних і допустимих доказах та відповідають вимогам чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу отримання відповідачем кредитних коштів за договором, колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що кредитодавець надає позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок споживача, у тому числі з використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника.
На виконання зазначених умов договору кредитодавцем було здійснено перерахування 10 000 грн на картковий рахунок відповідача, що підтверджується наявними у справі доказами.
При цьому, ТОВ «Мілоан» (як первісний кредитодавець), а також позивач у справі не є банківськими установами, а мають статус небанківських фінансових установ, які здійснюють господарську діяльність з надання фінансових послуг, у тому числі без відкриття банківських рахунків, із залученням платіжних сервісів. За таких обставин вони об`єктивно позбавлені можливості надання первинних банківських документів у вигляді виписок з рахунків клієнтів.
Відтак надані позивачем довідки та розрахунки заборгованості колегія суддів визнає належними та допустимими доказами як факту отримання відповідачем кредитних коштів, так і розміру заборгованості.
Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання банківської виписки по рахунку відповідача, колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо операцій за рахунками клієнта є банківською таємницею та може бути розкрита виключно банком, у тому числі на підставі рішення суду.
Водночас відповідач, маючи можливість отримати та надати суду відповідні банківські виписки або інші докази ненадходження коштів, таких доказів не надав, з клопотаннями про витребування доказів до суду першої інстанції не звертався.
Разом з тим, в ході апеляційного перегляду справи представником позивача було подано клопотання про витребування доказів, а саме щодо отримання додаткової інформації, пов`язаної з перерахуванням грошових коштів на рахунок відповідача.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України нові докази можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.
При цьому, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання у суді першої інстанції. Навпаки, таке право могло бути реалізоване під час розгляду справи судом першої інстанції, однак позивачем воно використане не було.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення поданого клопотання та відхиляє його.
Водночас колегія суддів зазначає, що відмова у задоволенні зазначеного клопотання не впливає на результати апеляційного перегляду справи та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки матеріали справи містять достатній обсяг належних і допустимих доказів для встановлення обставин справи та правильного вирішення спору по суті.
Щодо стягнення з відповідача процентів та комісії за користування кредитними коштами.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок сплати яких визначаються договором. При цьому приписи абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України щодо виплати процентів до дня повернення позики застосовуються лише в межах строку кредитування, погодженого сторонами.
Згідно з положеннями статей 76, 80, 81, 89 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що мають значення для вирішення спору; такі докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми у своїй сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що позивач довів належними та допустимими доказами факт укладення з відповідачем договору про споживчий кредит № 8747514 від 13.02.2022, надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 10 000 грн та виконання кредитодавцем своїх договірних зобов`язань.
Як убачається з умов указаного договору, сторони, реалізуючи принцип свободи договору (статті 6, 627 ЦК України), погодили істотні умови кредитування, зокрема розмір процентної ставки, порядок її нарахування та сплату комісії за надання кредиту.
Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору строк кредитування становив 75 днів - з 13.02.2022 по 29.04.2022. Відповідно до пункту 1.4 договору проценти за користування кредитом нараховувалися у розмірі 2,5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом, а стандартна (базова) процентна ставка становила 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. 
Матеріали справи містять розрахунок заборгованості, поданий позивачем разом із позовною заявою, з якого убачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором № 8747514 складалася, зокрема, із заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 2 500 грн.
Суд першої інстанції, дослідивши наведений розрахунок, дійшов обґрунтованого висновку, що нарахування процентів здійснювалося відповідно до умов договору та в межах погодженого сторонами строку кредитування, а доказів нарахування процентів поза межами такого строку матеріали справи не містять.
Щодо вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, зокрема проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Отже, спеціальне законодавство прямо передбачає право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, а також включати її до загальних витрат за споживчим кредитом.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, відповідно до яких така форма витрат, як комісія за надання кредиту, передбачена на законодавчому рівні та визначається кредитодавцем індивідуально з урахуванням умов договору.
Як убачається з матеріалів справи, пунктом 1.5 кредитного договору № 8747514 від 13.02.2022 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 передбачено сплату одноразової комісії за надання кредиту у розмірі 19 % від суми кредиту, що становить 1 900 грн. Обов`язок зі сплати такої комісії прямо передбачений умовами договору та є складовою загальних витрат за споживчим кредитом.
Підписавши кредитний договір в електронній формі, відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма його умовами, у тому числі з розміром та порядком сплати комісії, погодився з ними та зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання. Доказів того, що умови договору щодо комісії є нікчемними, несправедливими або такими, що суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування», матеріали справи не містять.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що умови кредитного договору щодо нарахування та сплати комісії відповідають вимогам чинного законодавства, а тому доводи апеляційної скарги про неможливість її стягнення з підстав неправомірності встановлення комісії є помилковими та підлягають відхиленню.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував імперативні положення статті 18 ЦК України та що у зв`язку з дією воєнного стану нарахування процентів і комісії є неправомірним, колегія суддів відхиляє як безпідставні.
Скаржник помилково ототожнює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену статтею 625 ЦК України, та неустойку як міру відповідальності - із процентами та комісією, які є платою за користування кредитом і визначаються умовами договору як елемент його ціни.
Положення статті 18 ЦК України (у редакції, чинній на період дії воєнного стану) стосуються звільнення позичальника від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від сплати неустойки, тобто, санкційних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас, проценти за користування кредитом та комісія за надання кредиту не є заходами відповідальності, а є погодженими сторонами умовами договору.
Як убачається з матеріалів справи, позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованими процентами та комісією та не заявляв вимог про стягнення сум, нарахованих за статтею 625 ЦК України, та вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За таких обставин наведені скаржником положення статті 18 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин у заявленому ним розумінні, а доводи апеляційної скарги є помилковими.
Щодо переходу права грошової вимоги до позивача.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), так і право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з моменту виникнення права вимоги до боржника, якщо інше не встановлено договором.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 липня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 25-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило за плату право грошової вимоги до боржників за договорами про споживчий кредит, а ТОВ «Факторинг Партнерс» прийняло зазначене право вимоги та набуло статусу нового кредитора.
Відповідно до умов договору факторингу перехід прав вимоги від клієнта до фактора відбувався з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників, після чого фактор набував усіх прав кредитора щодо відповідних боржників. Підписаний сторонами акт приймання-передачі реєстру боржників є невід`ємною частиною договору та підтверджує факт належного переходу прав вимоги.
Матеріалами справи підтверджується, що до реєстру боржників, право вимоги за яким було відступлено, включено й ОСОБА_1 , а отже ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит, укладеним із первісним кредитодавцем.
Згідно з умовами договору факторингу сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов такого правочину, визначили обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, а також порядок передачі документів, що підтверджують право вимоги до боржника.
Договір факторингу містить підписи уповноважених представників сторін та укладений у письмовій формі, його дійсність у встановленому законом порядку не оспорювалася, а тому він є чинним та обов`язковим для виконання.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджено належний перехід права грошової вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Факторинг Партнерс», у зв`язку з чим позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та має право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача.
Щодо договору позики № 3608911435-202011 від 20 лютого 2022 року.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3608911435-202011 в електронній формі.
За умовами зазначеного договору кредитодавець зобов`язався надати, а позичальник - отримати та повернути кредитні кошти у розмірі 2 000 грн зі строком користування 14 днів - з 20.02.2022 по 06.03.2022, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі, визначеному договором.
Згідно з умовами договору кредит надавався одноразово шляхом перерахування коштів виключно на рахунок позичальника, зазначений ним у заяві про надання кредиту та в реквізитах сторін. Факт надання кредитних коштів підтверджується матеріалами справи та не був належним чином спростований відповідачем.
Договір укладено в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам законодавства та підтверджує досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав: у визначений договором строк кредитні кошти не повернув, проценти за користування кредитом не сплатив, унаслідок чого утворилася заборгованість.
В подальшому, 07 березня 2023 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого право грошової вимоги за договором позики, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло до нового кредитора. Надалі, 18 лютого 2025 року між ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір відступлення права вимоги, за яким позивач набув статусу кредитора у спірних правовідносинах.
Матеріалами справи підтверджено, що зазначені договори відступлення права вимоги є чинними, їх дійсність не оспорювалася, а тому позивач є належним кредитором щодо вимог до відповідача.
Перевіряючи правильність наданого суду розрахунку заборгованості, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість відповідача за договором позики № 3608911435-202011 складається з:
2 000 грн - заборгованість за тілом кредиту;
546 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом.
При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що проценти нараховані відповідно до умов договору та в межах погодженого строку користування кредитом, а вимоги про стягнення процентів, нарахованих як відповідальність за прострочення відповідно до статті 625 ЦК України, позивачем не заявлялися.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у заявленому та доведеному розмірі, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Перевіряючи висновки суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.
З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду із позовом ТОВ « «Факторинг Партнерс» було зазначено розмір витрат на правничу допомогу, який товариство просило покласти на відповідача, у сумі 9 000 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.
З матеріалів справи убачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано належні докази, а саме: договір про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02 липня 2024 року, укладений між ТОВ «Факторинг Партнерс» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», заявку на надання юридичної допомоги № 72 від 01 липня 2025 року, а також витяг з акту № 15 від 31 липня 2025 року.
Згідно з указаними документами, вартість надання правової допомоги, яка полягала у наданні усної консультації з вивченням документів та складанні позовної заяви про стягнення заборгованості для подання до суду, становила 9 000 грн. Відповідно до пункту 4.7 договору про надання правової допомоги, підписанням акту сторони підтвердили відсутність взаємних претензій щодо обсягу та якості наданих послуг.
Водночас обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, питання відшкодування витрат на професійну правничу допомогу вирішується судом за наявності відповідних заяв та заперечень сторін, при цьому ініціатива щодо зменшення таких витрат не може виходити виключно від суду без активної позиції іншої сторони.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач скористався наданим йому процесуальним правом та подав заперечення щодо визначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу.
При цьому колегія суддів враховує, що при визначенні розміру відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (їх фактичного понесення та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та обсягу наданої правової допомоги.
З аналізу акту про надання юридичної допомоги убачається, що адвокатом зазначено надання послуг з усної консультації з вивченням документів та складання позовної заяви. Разом із тим, як встановлено судом, фактичний обсяг правничої допомоги у цій справі полягав у складанні позовної заяви та поданні відповіді на відзив, тоді як зазначення окремо послуги усної консультації з вивченням матеріалів справи, яка є похідною від підготовки позовної заяви, призводить до необґрунтованого (штучного) збільшення вартості правничої допомоги.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн, що відповідає критеріям реальності та розумності.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що адвокат Сердійчук Я. Я. подала клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, посилаючись на положення частини п`ятої статті 279 ЦПК України та зазначаючи про доцільність проведення судового засідання для забезпечення повного й змагального розгляду справи.
Колегія суддів відхиляє зазначене клопотання з таких підстав.
Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд має право, а не обов`язок, призначити розгляд справи з викликом сторін у разі, якщо визнає це за необхідне з огляду на характер спору та обставини справи.
Як убачається з матеріалів справи, спір носить виключно правовий характер, фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції, є документально підтвердженими, сторонами не оспорюється факт укладення договорів та їх зміст, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наявних у справі доказів та правової кваліфікації встановлених обставин.
Сторонами реалізовано право на подання письмових пояснень, відзивів, заперечень та доказів, що забезпечило дотримання принципів змагальності та рівності сторін, а розгляд справи у письмовому провадженні не позбавив учасників справи можливості викласти свою правову позицію.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що проведення судового засідання з викликом сторін не є необхідним, а заявлене клопотання підлягає відхиленню.
Щодо заяви відповідача про долучення судової практики.
03 грудня 2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява, у якій він просив долучити до матеріалів справи судову практику апеляційних судів, посилаючись на рішення, якими судами було відмовлено в задоволенні позовів, у зв`язку з ненаданням належних доказів на підтвердження факту перерахування грошових коштів.
Колегія суддів зазначає, що наведена судова практика не є релевантною до спірних правовідносин та не має преюдиційного значення для розгляду цієї справи.
Вказані судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин, за відсутності або недостатності доказів перерахування грошових коштів, тоді як у цій справі факт надання кредитних коштів підтверджений сукупністю належних та допустимих доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку.
Крім того, судова практика апеляційних судів не має преюдиційної сили, а підлягає оцінці судом з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Преюдиційне значення відповідно до вимог процесуального закону мають лише обставини, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, у випадках та межах, прямо передбачених законом.
За таких обставин подана відповідачем судова практика не спростовує висновків суду першої інстанції та не впливає на правильність ухваленого судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура