ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 569/19842/21
провадження № 51-1391км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року та касаційну скаргу його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року та вирок Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120211810100013413 від 05 липня 2021 року, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі статті 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та покладено на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо речових доказів.
Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання з метою збуту психотропних речовин, переслідуючи корисливий мотив, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, за попередньою змовою із невстановленою досудовим розслідуванням особою, незаконно придбав порошкоподібну речовину рожевого кольору, яку зберігав у поясній сумці з метою збуту у вигляді закладки у прозорому полімерному пакеті, обгорнутому чорною липкою стрічкою із вмістом психотропної речовини з обмеженим обігом амфетамін.
У подальшому 05 липня 2021 року ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел, діючи повторно, розміщував вказані закладки у кількості тринадцять штук із вмістом психотропної речовини амфетамін по різним локаціям у м. Рівне, про що детально вказано у мотивувальній частині вироку суду, та поширював у Інтернет месенджері «Telegram» фотознімки місця розташування та координати цих схованок, за що мав отримати грошову винагороду.
Того ж дня в ході проведення працівниками поліції огляду місця події у місцях, де були здійснені закладки, у період часу починаючи з 17:17 до 20:35 було виявлено та вилучено зазначені закладки з прозорими полімерними пакетами, обгорнутими чорною липкою стрічкою із вмістом психотропної речовини з обмеженим обігом амфетамін масою 0,083 г, 0,070 г, 0,063 г, 0118 г, 0,125 г, 0,008 г, 0,035 г, 0,056 г, 0,070 г, 0,019 г, 0,018 г, 0,026 г, 0,015 г, а всього загальною масою 0,706 г.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 грудня 2022 року вирок місцевого суду від 17 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 змінено.
Перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з частини 2 статті 307 КК на частину 1 статті 307 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, на підставі статті 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2023 року ухвалу Рівненського апеляційного суду від 19 грудня 2022  року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2024 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вироком Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року в частині призначеного покарання та звільнення ОСОБА_6 від його відбування скасовано.
Ухвалено призначити ОСОБА_6 покарання за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням статті 69 КК у виді пробаційного нагляду на строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, з покладенням на нього обов`язків, передбачених статтею 59-1 КК. 
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 квітня 2025 року вирок Волинського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вироком Волинського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_6 скасовано в частині признаного покарання.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання і призначити йому основне покарання із застосуванням статті 69 КК не пов`язане з позбавленням волі.
Зазначає, що не заперечує свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК.
На обґрунтування вимог касаційної скарги засуджений зазначає про те, що такі обставини як: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність спричиненої шкоди (адже ні одна з 13 закладок з психотропною речовиною не була отримана жодною особою); поведінка після скоєння злочину (успішне закінчення навчання, допомога військовим частинам, волонтерство в громадській організації, офіційне працевлаштування, виконання обов`язків, покладених судом, які свідчать про його виправлення) дають підстави призначити йому основне покарання із застосуванням статті 69 КК не пов`язане з позбавленням волі.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2022 року та вирок Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Вважає, що в діях засудженого відсутня кваліфікуюча ознака повторність, оскільки ОСОБА_6 лише одного разу отримав пакунок з психотропними речовинами, які в один день розмістив у різних місцях м. Рівного. Його дії були тотожні й охоплені єдиним умислом на збут психотропної речовини, а тому незалежно від кількості виявлених предметів злочинного походження в різних місцях, така кваліфікуюча ознака як повторність в діях засудженого відсутня. 
Також не погоджується з інкримінуванням ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Адже домовленість про спільне вчинення злочину не була встановлена судом, та не знайшла свого відображення у вироку суду першої інстанції з посиланням на докази.
Зазначає, що з показань засудженого вбачається, що він заперечив вчинення кримінального правопорушення повторно та не діяв за попередньою згодою групою осіб, а отже дані обставини підлягали доказуванню. Проте, суд, здійснюючи судовий розгляд в порядку частини 3 статті 349 КПК, зазначених вимог не дотримався.
Судом не встановлено обставин, за яких відбулось отримання засудженим психотропних речовин (час, місце, спосіб, кількість, періодичність); не встановлено чи була задіяна певна особа, яка за версією органу досудового розслідування діяла у змові з засудженим; не встановлено самостійних умислів на зберігання та збут у кожному з 13 отриманих одноразово та прихованих в один день, у полімерних пакетиках психотропних речовин амфітаміну.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні лише формально послався на наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК. Тоді як Верховним Судом вже скасовувалось рішення апеляційного суду у цьому кримінальному провадженні з підстав безпосереднього не дослідження доказів. Отже суд апеляційної інстанції мав би встановити обставини, які підтверджують чи спростовують кваліфікацію дій засудженого.
Ним у судовому засіданні суду першої інстанції 10 листопада 2021 року заявлялось клопотання про дослідження всіх доказів, проте фактично були досліджені лише докази, які вважав за необхідне дослідити прокурор. Однак, технічний носій інформації, на якому зафіксований хід судового засіданні у суді першої інстанції від 24 листопада 2021 року під час якого досліджувались докази, пошкоджений, що є підставою для скасування судового рішення, а журнал від вказаної дати містить недостовірну інформацію про дослідження доказів.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав свою касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній. Стосовно касаційної скарги захисника, поклався на розсуд Суду, пояснивши це тим, що не володіє знаннями у сфері юриспруденції. 
Захисник ОСОБА_7 підтримав свою касаційну скаргу та касаційну скаргу свого підзахисного. Вважає, що навіть за кваліфікацією дій ОСОБА_6 за частиною 2 статті 307 КК, призначене покарання є занадто суворим. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення обох касаційних скарг, просила залишити судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Колегія суддів уважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника щодо відсутності у діях засудженого кваліфікуючих ознак повторності та вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, а також недотримання місцевим судом вимог частини 3 статті 349 КПК.
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 своїми діями, які виразились у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту психотропної речовини, вчиненими повторно, за попередньою змовою групою осіб, вчинив кримінальні правопорушення передбачені частиною 2 статті 307 КК.
Судовий розгляд здійснювався в порядку частини 3 статті 349 КПК, відповідно до якої суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з вироку місцевого суду, що також підтверджується технічними засобами, на яких зафіксований судовий розгляд, ОСОБА_6 визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, зазначених в обвинувальному акті.
Захисник у касаційній скарзі зазначає, що сторона захисту зазначала про необхідність дослідження доказів у більшому об`ємі, ніж фактично дослідив суд. 
Проте зазначене не знайшло свого підтвердження. У вироку місцевого суду зазначено, що судом були досліджені протоколи огляду місця події та протоколи огляду речей, що підтверджується журналом судового засідання від 24 листопада 2021 року та технічними засобами фіксації судового засідання від вказаної дати, хоча і поганої якості, проте це не є підставою для скасування судового рішення у розумінні пункту 7 частини 2 статті 412 КПК, як про те зазначає захисник.
У наступному судовому засіданні, яке відбулось 10 грудня 2021 року сторона захисту лише долучила документи, які характеризують обвинуваченого та не зазначала про необхідність дослідження будь-яких інших доказів. 
Колегія суддів звертає увагу на нерелевантність посилання захисника на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі 727/9754/18, відповідно до якої якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може. 
По-перше, позиція Верховного Суду щодо застосування положень частини 3 статті 349 КПК відкоригована об`єднаною палатою  Касаційного кримінального суду у постанові від 16 вересня 2024 року у справі № 444/870/22 (провадження № 51- 2989кмо23).
По-друге, як убачається із запису, зафіксованого за допомогою технічних засобів, судового засідання від 10 грудня 2021 року, під час якого був допитаний ОСОБА_6 , сторона захисту не оспорювала зазначені в обвинувальному акті кваліфікуючі ознаки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а сам ОСОБА_6 докладно розповів за яких обставин він зв`язався з адміністратором Телеграм-каналу, який запропонував робити закладки психотропних речовин, як він отримав інформацію щодо знаходження пакунку із забороненими речовинами, як робив закладки, як повідомляв місце розташування та координати закладених психотропних речовин.    
Стосовно доводів сторони захисту щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, колегія суддів виходить з наступного.
На час касаційного розгляду стороною обвинувачення не оспорюється ані правильність застосування положень статті 69 КК, ані правильність незастосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого (частина 2 статті 433 КПК).
Отже суд касаційної інстанції не може за відсутності касаційних приводів будь-яким чином погіршити становище засудженого.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Функція суду щодо вибору форми відбування покарання за своєю правовою природою є дискреційною, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин. Зокрема, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ураховуючи особу винного, суд відповідно до положень статті 69 КК приймає рішення про можливість чи неможливість призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, установленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Перевіряючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів встановила, що місцевий суд за наслідками судового розгляду визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК та призначив йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статті 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Переглядаючи вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції скасував його в частині признаного покарання, ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК, та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Суд апеляційної інстанції погодився з місцевим судом, який при призначенні покарання ОСОБА_6 застосував положення статті 69 КК та врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а саме, те, що він вчинив тяжкі соціально-небезпечні злочини у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, однак раніше несудимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, у вчиненому щиро розкаявся, усвідомив незаконність вчинених ним дій, а тому активно сприяв розкриттю злочинів, має постійне місце проживання, є особою молодого віку, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, приймає активну участь у громадському житті. Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, а  обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.
Разом з тим, колегія суддів касаційного суду за наслідками касаційного перегляду дійшла висновку про можливість зміни судового рішення та пом`якшення призначеного ОСОБА_6 основного покарання за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням положень статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Таке покарання, на переконання Суду, є пропорційним учиненому, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, та не буде становити для засудженого надмірного особистого тягаря.
Водночас Верховний Суд у цьому провадженні висловлював свою позицію щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій, яке полягало у призначені покарання із застосуванням положень статті 69 КК шляхом переходу до більш м`якого виду покарання, яке не передбачене ч. 2 ст. 307 КК (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 квітня 2025 року) та застосування положень статті 75 КК (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2024 року).
Підстав для відступу від раніше висловлених позицій не убачається. 
З огляду на вищенаведене, касаційні скарги засудженого та його захисника підлягають частковому задоволенню, а вирок суду апеляційної інстанції стосовно нього - зміні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Касаційні скарги засудженого  ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Львівського апеляційного суду від 14 серпня 2025 рокустосовно  ОСОБА_6 змінити.
Призначити  ОСОБА_6 за частиною 2 статті 307 КК із застосуванням положень статті 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3