ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 640/18338/20
адміністративне провадження № К/990/4887/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів: Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 640/18338/20
за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ІНВЕСТ» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ІНВЕСТ» на рішення Київського окружного адміністративного суду (суддя Донець В. А.) від 02 вересня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду (головуючий суддя - Бєлова Л. В., судді Аліменко В. О., Безименна Н. В.) від 15 січня 2025 року,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ІНВЕСТ» (далі також - позивач, ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС), у якому просило визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 28 лютого 2020 року № 0133050305.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на безпідставність висновків контролюючого органу про заниження сум орендної плати за земельні ділянки. Доводив, що експертне дослідження, використане ГУ ДПС під час обчислення розміру плати за землю, є доказом виключно у кримінальному провадженні і не може бути застосоване для визначення нормативно-грошової оцінки земельних ділянок. На переконання позивача, діюче законодавство України не передбачає необхідності або обов`язку платника податків отримувати щороку витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок. Також позивач у додаткових поясненнях наголошував на неможливості застосування НАКАЗУ №489 у спірних правовідносинах, адже він стосується визначення нормативно-грошової оцінки земельних ділянок, що проводиться після його прийняття. 
2. Розгляд цієї справи відбувався неодноразово.
3. Так, Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 17 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року, позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення.
4. Верховний Суд постановою від 20 грудня 2023 року зазначені судові рішення скасував, а справу направив на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду (ураховуючи приписи Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду»). 
5. За наслідками нового розгляду справи Київський окружний адміністративний суд рішенням від 02 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року, у задоволенні позову відмовив повністю. 
6. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ» 07 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» направило до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. 
7. Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2025 року відкрив касаційне провадження за поданою скаргою на підставі пунктів 1 і 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановив строк для подання відзиву. Витребував матеріали справи.
8. 21 лютого 2025 року ГУ ДПС через підсистему «Електронний суд» направило до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
9. Заступник керівника Апарату Верховного Суду - керівник секретаріату Касаційного адміністративного суду розпорядженням призначив повторний автоматизований розподіл цієї справи у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Гімона М. М., що унеможливлює його участь у розгляді справи.
10. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
11. Ухвалою Верховний Суд прийнято до провадження адміністративну справу № 640/18338/20, закінчив підготовку цієї справи до касаційного розгляду та призначив її касаційний розгляд в письмовому провадженні. 
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
12. Суди попередніх інстанцій встановили, що ГУ ДПС провело документальну позапланову перевірку ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ» з питань дотримання вимог податкового законодавства при визначенні податкових зобов`язань з орендної плати за землю за 2017, 2018, 2019 роки.
13. За результатами перевірки складено Акт від 28 січня 2020 року №18/1-26-15-05-03-05-10/32670462 (далі - Акт перевірки), у якому зафіксоване виявлене порушення позивачем вимог підпункту 271.1.1 пункту 271.1 статті 271, пунктів 286.2, 286.4 статті 286 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження орендної плати, яка підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 51055031,39 грн, у тому числі за 2017 рік на суму 12671373,37 грн, за 2018 рік на суму 18460480,61 грн, за 2019 рік на суму 19923177,41 грн.
14. Позивач 14 лютого 2020 року подав заперечення на Акт перевірки, які ГУ ДПС рішенням від 02 березня 2020 року залишило без задоволення, а висновки Акта перевірки - без змін.
15. На підставі висновків Акта перевірки ГУ ДПС прийняло податкове повідомлення-рішення від 28 лютого 2020 року №0133050305, яким збільшено позивачеві грошові зобов`язання з орендної плати з юридичних осіб на загальну суму 47979572,52 грн, з яких: за податковим зобов`язанням 38383658,02 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 9595914,50 грн.
16. За наслідками розгляду скарги позивача на зазначене податкове повідомлення-рішення Державна податкова служба України прийняла рішення від 06 липня 2020 року №21037/6/99-00-06-02-06-06, яким податкове повідомлення-рішення залишила без змін, а скаргу - без задоволення. 
17. Як встановили суди, ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ» на праві оренди користувалося такими земельними ділянками:
8000000000:90:171:0034 на підставі договору від 09 листопада 2005 року (рішення Київської міської ради від 07 липня 2005 року №608/3184) по просп. Миколи Бажана та вул. Ревуцького (в районі озера Вирлиця) у Дарницькому районі міста Києва, розміром 197194 кв.м., цільове призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-розважального та офісно-виставкового комплексу у складі багатофункціональної планувальної структури;
8000000000:90:171:0069 на підставі договору від 11 квітня 2008 року (рішення Київської міської ради від 12 липня 2007 року №1064/1725) по просп. Миколи Бажана та вул. Ревуцького (в районі озера Вирлиця) у Дарницькому районі міста Києва, розміром 4,0996 га, цільове призначення - для благоустрою прилеглої території без права капітального будівництва;
8000000000:90:171:0036 на підставі договору від 13 жовтня 2005 року (рішення Київської міської ради від 07 липня 2005 року №608/3184) по просп. Миколи Бажана та вул. Ревуцького (в районі озера Вирлиця) у Дарницькому районі міста Києва, розміром 197194 кв.м., цільове призначення - для благоустрою прилеглої території озера.
18. За змістом встановлених судами попередніх інстанцій обставин, підставою для прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень став висновок контролюючого органу про необхідність застосування коефіцієнту функціонального використання земельних ділянок (Кф) із значенням на рівні « 2,0» і « 3,0», встановлені Порядком №489, з огляду на відсутність до вересня 2019 року у Державному земельному кадастрі актуальної інформації щодо коду КВЦПЗ для земельних ділянок.
19. Під час нового розгляду справи позивач звертав увагу на те, що Північний апеляційний господарський суд постановою від 04 жовтня 2023 року у справі №910/10049/22 визнав недійсним договір від 09 листопада 2005 року щодо оренди земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:171:0034. Щодо інших земельних ділянок позивач зазначав, що строк дії договору від 11 квітня 2008 року щодо оренди земельної ділянки 8000000000:90:171:0069 закінчився 11 квітня 2016 року, а строк дії договору від 13 жовтня 2005 року щодо оренди земельної ділянки 8000000000:90:171:0036 закінчився у 2010 році, враховуючи висновки судів, в тому числі і Верховного Суду, у справі №910/21144/21.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
20. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанції врахували висновки і мотиви, викладені в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року, якою цю справу було направлено на новий розгляд. Верховний Суд, а в подальшому і суди попередніх інстанцій, звернули увагу на наявність усталеної правової позиції Верховного Суду з питання застосування вимог Порядку №489, який є обов`язковим до застосування у спорах цієї категорії. Враховуючи встановлені обставини відсутності у Державному земельному кадастрі актуальної інформації щодо коду КВЦПЗ для земельних ділянок, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність збільшення позивачеві грошових зобов`язань з орендної плати.
21. Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності у 2017, 2018 та 2019 роках договірних орендних правовідносин між ним та Київською міською радою, суди дійшли висновку про їх безпідставність з огляду на самостійне нарахування позивачем сум орендної плати, однак, з невірним їх розрахунком. Саме неправильне обчислення самостійно визначених до сплати сум і стало підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення, тому питання щодо наявності договірних орендних правовідносин, за висновками судів, не є спірним.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ І ПОЗИЦІЯ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
22. ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ» у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права. У межах визначених підстав для касаційного оскарження судових рішень позивач зазначає таке:
- суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 07 лютого 2023 року у справі № 640/23439/20, від 14 вересня 2022 року у справі № 640/20750/21, відповідно до яких Порядок № 489 не передбачає жодних коригувань раніше проведених нормативних грошових оцінок земель і застосовується саме до процедур проведення нормативної грошової оцінки земель населених пунктів після 01 січня 2017 року. Ці висновки, на переконання позивача, залишилися і поза увагою Верховного Суду під час направлення цієї справи на новий розгляд, однак, їх наявність свідчить про наявність різної практики у Верховному Суді;
- посилаючись на принципи «належного урядування» і «добросовісної поведінки», позивач вважає, що саме на землевласника (орендодавця) покладений обов`язок щодо приведення кодів цільового призначення земельних ділянок у відповідність до Наказу № 548, тобто, у спірних правовідносинах цей обов`язок мав бути виконаний Київською міською радою ще у 2010 році. Позивач же вправі був покладатися, що дії органу місцевого самоврядування є такими, що не порушують чинне законодавство та заслуговують на довіру в такому разі;
- суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для сплати позивачем плати за землю саме у формі орендної плати в умовах відсутності діючих договорів оренди. На переконання позивача, у випадку, коли особа продовжує фактично користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, або у випадку визнання договору недійсним виникають інші правовідносини, які регулюються главою 83 Цивільного кодексу України, а саме положеннями про набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Позивач звертає увагу на постанову Верховного Суду від 09 квітня 2024 року у справі № 925/1280/21, у якій зазначено, що у випадку фактичного користування особою земельною ділянкою без укладення договору оренди підлягає застосуванню глава 83 Цивільного кодексу України (Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). Водночас з питання застосування норм права у правовідносинах, які б були подібними до тих, що є предметом цього судового розгляду, висновок Верховного Суду відсутній.
23. ГУ ДПС у відзиві на касаційну скаргу висловлює незгоду з доводами ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ» і вважає, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права при дотримання вимог процесуального права, а їх висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладених у подібних правовідносинах.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
24. Верховний Суд, переглянувши відповідно до частини першої статті 341 КАС України оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та дотримання ними норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з такого.
25. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
26. За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
27. Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
28. Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
29. Статтею 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
30. За приписами частин першої, другої статті 77 КАС України (в редакції, чинній на час ухвалення судових рішень) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
31. Верховний Суд, аналізуючи зазначені норми КАС України, неодноразово наголошував на тому, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
32. При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
33. Проаналізувавши зміст оскаржуваних у цій справі судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що суди, хоча і врахували висновки і мотиви Верховного Суду, які стали підставою для направлення справи на новий розгляд, однак не звернули увагу, що Верховний Суд вирішував поставлене перед ним питанням саме застосовності/незастосовності вимог Порядку № 489 у спорах, пов`язаних із правильністю обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки. 
34. Однак, враховуючи предмет доказування у справах цієї категорії, з урахуванням також принципу офіційного з`ясування обставин справи, першочерговим було вирішення питання наявності/відсутності обов`язку у позивача зі сплати плати за землю у формі саме орендної плати. Питання обчислення розміру останньої є наступним у хронології вирішення питань після висновку про належність платника податку до суб`єктів плати за землю у формі орендної плати.
35. Це зумовлено тим, що відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265 ПК України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
36. За змістом підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України, пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а підставою для її нарахування - договір оренди такої земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
37. Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України, підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками земельного податку є, зокрема, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Об`єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. 
38. Відповідно до підпунктів 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
39. Отже, використання землі є платним, плата за землю справляється у формі орендної плати або земельного податку. Платниками орендної плати є виключно орендарі земельної ділянки, а платниками земельного податку - власники земельних ділянок та/або землекористувачі. 
40. У постанові від 03 лютого 2021 року у справі №804/4362/18 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що оскільки договір оренди землі припинився у зв`язку з настанням певного факту, визначеного законом - закінченням строку, на який його було укладено, нарахування до сплати орендної плати за 2016, 2017, 2018 роки є безпідставним.
41. У постанові від 21 червня 2022 року у справі №804/5714/17 Верховний Суд зазначав про правомірність нарахування контролюючим органом фізичній особі саме земельного податку, оскільки після припинення строку дії договору оренди землі така особа продовжила фактичне користування нею і на цій земельній ділянці знаходиться належне їй на праві приватної власності майно.
42. У постанові від 10 вересня 2020 року у справі №804/1749/17 Верховний Суд також зазначав про відмінність платежів «орендна плата за землю» і «земельний податок», вказавши на обов`язковість для виникнення обов`язку зі сплати орендної плати за землю такої підстави як належним чином укладений договір оренди земельної ділянки. Одночасно в цій постанові Верховний Суд зазначив, що платником саме земельного податку є особа, яка фактично користується земельною ділянкою.
43. Отже, виключно дійсний (діючий) договір оренди є підставою для нарахування і сплати орендної плати. 
Про це зазначав Верховний Суд і в постанові від 08 серпня 2024 року у справі № 520/4394/19.
44. За змістом судових рішень підставою для відмови в задоволенні позову став висновок про обов`язковість для застосування під час обчислення розміру орендної плати коєфіцієнтів, визначених Порядком № 489. Однак, у судових рішеннях відсутні встановлені обставини щодо строку дії договорів, хоча позивач таке питання порушував перед судом. Зазначене унеможливлює перевірку доводів касаційної скарги в частині відсутності підстав для нарахуванням орендної плати у спірні періоди у цілому.
45. Підставою для відкриття касаційного провадження в цій частині стали доводи позивача про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, викладеного у подібних правовідносинах. Однак, під час касаційного перегляду виявилося, що висновки Верховного Суду з порушеного позивачем питання наявні, але суди попередніх інстанцій зазначене питання, фактично, не вирішували. Необхідних для з`ясування в цій частині обставин не встановлювали. 
46. Отже, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не з`ясували першочергового у цій справі питання - чи було ТОВ «МРІЯ-ІНВЕСТ» у 2017, 2018, 2019 роках суб`єктом плати за землю у формі орендної плати в умовах повідомлених ним обставин відсутності діючих договорів оренди земельних ділянок у спірних періодах. Загальне посилання судів на те, що такі обставини не є підставою для скасування податкових повідомлень-рішень з огляду на самостійне визначення такого податку позивачем, колегія суддів вважає передчасними, адже зміст судових рішень не містить аналізу норм законодавства, що регулюють зазначені питання. 
47. Варто зауважити, що за змістом пункту 56.11 статті 56 ПК України не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків, однак, в межах цієї справи предметом спору є не самостійно задекларовані позивачем суми, а ті, що визначив йому до сплати контролюючий орган спірним податковим повідомленням-рішенням. 
48. Враховуючи, що питання обчислення розміру орендної плати є наступним питанням у хронології їх вирішення в цій справі, то передчасність висновків судів з першочергового питання і неможливість його вирішення судом касаційної інстанції унеможливлюють перевірку доводів касаційної скарги в межах інших доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
49. З`ясування обставин, необхідних для відповіді на ключові у цій справі питання, входить до повноважень суду першої інстанції, а суд касаційної інстанції позбавлений такої можливості, виходячи із вимог статті 341 КАС України.
50. Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи під час розгляду адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
51. Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.
52. Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
53. Ураховуючи те, що неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
54. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами. Судове рішення, з урахуванням встановлених обставин та зібраних доказів, повинно містити обґрунтування, чому суд приймає або відхиляє той чи інший доказ, надавши правову оцінку усім доводам сторін в межах заявленого позову.
55. Оскільки справа направляється на новий розгляд, відповідно до частини шостої статті 139 КАС України суд касаційної інстанції не змінює розподіл судових витрат між сторонами. Питання розподілу судових витрат залежить від кінцевого рішення, яким буде остаточно вирішено позовні вимоги, а отже, має бути здійснений за наслідками нового розгляду у судовому рішенні по суті спору або, у випадках передбачених статтями 143 і 252 КАС України, шляхом ухвалення додаткового судового рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «МРІЯ-ІНВЕСТ» задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко
Судді І. В. Дашутін
О.О. Шишов