ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 600/4765/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Вiддiлу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області про скасування постанови. 

УС Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Чернівецькій області № 137270 від 01.10.2024 про застосування адміністративно- господарського штрафу у сумі 17000 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є протиправною, оскільки винесена без з`ясування всіх обставин. Позивач наголошує, що відповідач під час розгляду справи не врахував, що він не є суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені ч. 1 ст. 60 Законом України "Про автомобільний транспорт".
Зокрема, він не здійснював перевезення на автомобілі марки «Камаз», реєстраційний номер НОМЕР_1 (свідоцтво про реєстрацію ІСС НОМЕР_2 ), який належить з ОСОБА_2 . Перевезення здійснював Коман О.В., який з ним в жодних трудових відносинах не перебував. 
У позові позивач також стверджував, що він не є власником та не є користувачем транспортного засобу, між ним та ОСОБА_3 жодних договорів найму транспортних засобів чи інших договорів укладено не було.
На підставі викладеного, позивач просив позов задовольнити у повному обсязі.
За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Державна служба України з безпеки на транспорті (далі – відповідач, Укртрансбезпека) подала до суду відзив, в якому заперечувала проти позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявленого позову. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що оскаржувана постанова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законодавством, з урахуванням документів наданих під час перевірки.
Стосовно обставин проведення рейдової перевірки відповідач зазначав, що на підставі направлення на рейдову перевірку від 02.09.2024 № 003544 та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області, 04.09.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті на ділянці дороги по вул. Лісова, с. Бояни, Чернівецький район, Чернівецька області проведено перевірку дотримання вимог законодавства вантажним транспортним засобом марки КАМАЗ днз НОМЕР_3 .
Вказаний автомобіль був зупинений уповноваженою посадовою особою Укртрансбезпеки з метою перевірки дотримання вимог законодавства під час здійснення вантажних перевезень. 
Під час візуального огляду кузова автомобіля були виявлені зовнішні ознаки порушення вагових норм, які передбачені підпунктом 1 пункту 4 Порядку супроводження автомобільного транспортного засобу, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування для здійснення габаритно-вагового контролю, а також заборони подальшого руху такого автомобільного транспортного засобу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.05.2023 № 513 (далі – Порядок № 513) - завантаження транспортного засобу вище бортів кузова.
Оцінивши факт можливого перевантаження авто, уповноваженою особою Укртрансбезпеки водієві озвучена вимога щодо супроводження транспортного засобу до найближчого пункту габаритно-вагового контролю. Проте, водій категорично відмовився виконати і цю вимогу. 
Зважаючи на ситуацію та протиправну поведінку водія, старшим державним інспектором ОСОБА_4 на виконання підпункту 2 пункту 14 Порядку №513 прийнято рішення про блокування транспортного засобу шляхом установлення на колесо авто блокуючого номерного пристрою (блокіратора). Ці обставини підтверджуються відповідним актом від 04.09.2024 № 003655.
Після цих подій водій покинув автомобіль та місце перевірки і зник у невідомому напрямку.
Ненадання водієм уповноваженій особі Укртрансбезпеки необхідних документів та відмова від супроводження транспортного засобу до найближчого місця зважування автомобіля є порушенням статей 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», абзацу 7 пункту 4 Порядку №442 та статті 188-57 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
З метою фіксації таких порушень та встановлення особи перевізника, головним спеціалістом Косменком В.В. здійснено виклик поліції на місце проведення перевірки.
Прибувши на місце порушення, працівниками поліції прийнято заяву ОСОБА_5 .
В цей же час водій повернувся на місце події, де на вимогу працівникам поліції надав наявні у нього документи, знову ж таки відмовляючись надати їх уповноваженим особам Укртрансбезпеки.
Саме з документів, які були в розпорядженні працівників поліції зроблені фотокопії, наявні у справі, а саме:
- посвідчення водія ОСОБА_3 ;
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ;
- товарно-транспортна накладна від 04.09.2024 №10594037.
На підставі інформації з документів, наданих працівникам поліції, складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 04.09.2024 №055612.
Одночасно з перевіркою згаданого транспортного засобу на тому ж місці проводилася перевірка ще одного транспортного засобу КАМАЗ днз НОМЕР_5 , водієм якого був позивач - ОСОБА_1 . З поведінки ОСОБА_1 та водія ОСОБА_3 вбачалося, що вони добре знайомі.
Зі слів водія ОСОБА_3 користувачем автомобіля КАМАЗ днз НОМЕР_3 являється ОСОБА_1 та за його вказівкою він здійснював перевезення вантажу. Ця інформація була зафіксована в акті. При складанні акту випадково допущена технічна помилка – замість прізвища « ОСОБА_6 » вказано « ОСОБА_7 », проте відповідач не вважає, що це є критичним, оскільки окрім власного імені також зазначено місце проживання, що дає змогу підтвердити, що позивач і особа, яка зазначена в акті користувачем автомобіля це і є позивач.
Всі викладені вище обставини підтверджуються відеозаписами з нагрудних камер уповноважених осіб Укртрансбезпеки та додані до матеріалів справи.
Оскільки водій ОСОБА_3 відмовився надати необхідні документи на вимогу уповноважених осіб відповідача (не працівників поліції), які він зобов`язаний був надати відповідно до норм законодавства, це і стало підставою для складення акту від 04.09.2024 №055612.
Окрім того, з метою притягнення до відповідальності водія за невиконання вимог щодо супроводження транспортного засобу до найближчого пункту габаритно-вагового контролю складено протокол про адміністративне правопорушення від 04.09.2024 № 0007688.
Стосовно суті виявлених порушень відповідач зазначав, що водієм транспортного засобу КАМАЗ днз НОМЕР_3 був ОСОБА_3 . Згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 автомобіль належить ОСОБА_2 . Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 припинена 12.07.2019 за власним рішенням. Зі слів водія ОСОБА_3 користувачем автомобіля на момент проведення перевірки являвся ОСОБА_1 і за його вказівкою він здійснював перевезення вантажу. 
Враховуючи наведене, відповідач вважає, що в даному випадку позивач є перевізником в розумінні ст. 1 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відтак правомірно застосував до позивача штраф оскаржуваною постановою. 

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові та електронні докази, судом встановлено наступне.
На підставі направлення на рейдову перевірку від 02.09.2024 № 003544 та щотижневого графіка проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області, 04.09.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті на ділянці дороги по вул. Лісова, с. Бояни, Чернівецький район, Чернівецька області проведено перевірку дотримання вимог законодавства під час здійснення вантажних перевезень транспортним засобом марки КАМАЗ днз НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ІСС НОМЕР_2 , а належним користувачем є Ткачук (у відзиві відповідач стверджував, що при складанні акту допущено технічну помилку в написанні прізвища позивача – замість « ОСОБА_8 , який проживає в с. Грозинці Чернівецької області (а.с. 22, 46, 46 на звороті, 47, 63, 64).
В ході перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки виявлено факт порушення вимог ст. 34 Закону України “Про автомобільний транспорт” під час здійснення перевезень вантажів перевізник не забезпечив документами на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Водій відмовився надавати для перевірки посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, товарно-транспортну накладну або інший визначений законом документ на вантаж, чим порушено вимоги ст. 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за які передбачено абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” – перевезення вантажів на момент перевірки відсутні документи визначені законом, а саме: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший документ визначений законом. 
За результатами проведення рейдової перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 55612 від 04.09.2024. Від надання пояснень щодо причин виявлених порушень, підписання акта перевірки водій ОСОБА_3 відмовився, про що зафіксовано в акті перевірки (а.с. 22, 47, 65).
11.09.2024 відповідач направив на адресу позивача повідомлення на розгляд справи на 01.10.2024 в приміщення Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області за адресою: м. Чернівці, вул. Руська, 248 “У”, 2 поверх кабінет № 1 для розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт о 10:00 год (а.с. 21, 51).
У позові позивач не заперечував отримання повідомлення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
На підставі висновків акту перевірки № 055612 від 04.09.2024, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт відносно позивача, 01.10.2024 Відділом державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області винесено постанову № 137270 про застосування адміністративно-господарський штрафу до ОСОБА_1 у сумі 17000,00 грн за порушення вимог ст. ст. 34, 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” (а.с. 18, 77).
З матеріалів справи видно та не заперечувалося позивачем, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу № 137270 від 01.10.2024 направлена відповідачем 03.10.2024 на адресу позивача та отримана останнім 10.10.2024, що підтверджується трекінгом відстеження Укрпошти (а.с. 17 - 20).
Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне. 
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3 Закону № 2344-III).
Згідно зі ст. 2 Закону № 2344-III законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень. 
За приписами ч. 3 ст. 6 Закону № 2344-III центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 (далі - Положення № 103, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад, територій та інфраструктури (далі - Міністр) і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 8 Положення № 103).
Абзацом 2 ч. 7 ст. 6 Закону № 2344-III визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті.
Відповідно до ч. 12 ст. 6 Закону № 2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частиною 14 ст. 6 Закону № 2344-III визначено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з ч. 17 – 20 ст. 6 Закону № 2344-III рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У разі проведення позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі) автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, мають право: використовувати спеціалізовані автомобілі; використовувати спеціальне обладнання, призначене для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку; супроводжувати транспортний засіб, що має ознаки порушення нормативів вагових або габаритних параметрів, до найближчого місця зважування (на відстань не більше 50 кілометрів) для здійснення габаритно-вагового контролю, а також забороняти подальший рух такого транспортного засобу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; здійснювати габаритно-ваговий контроль транспортних засобів; використовувати стаціонарні або пересувні пункти габаритно-вагового контролю; використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; у разі виявлення порушень законодавства щодо габаритно-вагового контролю під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) копіювати, сканувати документи, які пред`являють водії транспортних засобів під час проведення такої перевірки, та використовувати їх як доказ під час розгляду справ про порушення законодавства; здійснювати опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
Автомобільні перевізники, їх уповноважені особи (водії), автомобільні самозайняті перевізники, суб`єкти господарювання, які надають автостанційні послуги, мають право фіксувати процес проведення планової, позапланової або рейдової перевірки (перевірки на дорозі) засобами фото- і відеотехніки, не перешкоджаючи проведенню таких перевірок.
Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) та порядок здійснення габаритно-вагового контролю визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 21 ст. 6 Закону № 2344-III).
Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначена Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 4 Порядку № 1567 встановлено, що рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Відповідно до п. 12 Порядку №1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.
Пунктом 13 Порядку № 1567 передбачено, що графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин. 
За приписами пункту 14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. 
Згідно пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно: 1) наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; 2) додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; 3) додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); 4) відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; 5) оснащення таксі справним таксометром; 6) відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; 7) додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; 8) наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; 9) додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; 10) виконання приписів щодо усунення порушень вимог законодавства про автомобільний транспорт, винесених за результатами розгляду справ про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, які можливо перевірити під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі); 11) виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Відповідно до п. 16 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) можливе: використання спеціалізованих автомобілів, на яких розміщений напис “Укртрансбезпека”; використання спеціального обладнання, призначеного для перевірки дотримання водіями норм режиму праці та відпочинку, встановлених законодавством України та Європейською угодою; здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів; використання засобів фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі; використання пристроїв для копіювання, сканування з метою збору інформації, що свідчить про правопорушення; здійснення опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення адміністративного правопорушення, свідками якого вони були або могли бути.
В абз. 3 п. 20 Порядку № 1567 зазначено, що виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.
Пунктом 21 Порядку № 1567 встановлено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3. 
Про результати перевірки транспортного засобу (відсутність порушення або зазначення номера складеного акта) посадова особа робить запис у дорожньому листі (за наявності такого) із зазначенням дати, часу, місця перевірки, свого прізвища, місця роботи і посади, номера службового посвідчення та ставить свій підпис, а у разі проведення перевірки виконання Європейської угоди ставить відповідний відбиток печатки на реєстраційному листку режиму праці та відпочинку водіїв (у разі наявності).
У разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис (п. 22 Порядку № 1567).
Матеріалами справи підтверджено, що за результатами проведення рейдової перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 55612 від 04.09.2024.
У акті перевірки № 55612 від 04.09.2024 зафіксовано, що в ході перевірки посадовими особами Укртрансбезпеки виявлено факт порушення вимог ст. 34 Закону України “Про автомобільний транспорт” під час здійснення перевезень вантажів перевізник не забезпечив документами на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Водій відмовився надавати для перевірки посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, товарно-транспортну накладну або інший визначений законом документ на вантаж, чим порушено вимоги ст. 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за які передбачено абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” – перевезення вантажів на момент перевірки відсутні документи визначені законом, а саме: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший документ визначений законом. 
На підставі висновків акту перевірки, відповідачем прийнято постанову № 137270 від 01.10.2024 про застосування адміністративно-господарський штрафу до ОСОБА_1 у сумі 17000,00 грн за порушення вимог ст. ст. 34, 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, відповідальність за яке передбачена абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” (а.с. 18, 77).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд зазначає наступне. 
У ст. 1 Закону № 2344-III наведено визначення основних термінів, а саме: 
автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;
вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями;
вантажовідправник - фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка надає перевізнику вантаж для перевезення та вносить відповідні відомості до товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж;
товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до ст. 33 Закону № 2344-III автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Статтею 34 Закону № 2344-III установлені вимоги до автомобільного перевізника. Зокрема, за приписами цієї норми, автомобільний перевізник повинен: 1) виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; 2) утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; 3) забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; 4) забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; 5) організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; 6) забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; 7) забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; 8) забезпечувати безпеку дорожнього руху; 9) забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Загальні положення щодо перевезення вантажів визначені Главою 8 Закону № 2344-III, зокрема статтею 48 якої установлено перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення.
За умовами ч. 1 – 2 ст. 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Вимоги до товарно-транспортної накладної також установлені цією статтею Закону № 2344-III. 
Аналіз положень ст. 48 Закону № 2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлений їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Частиною 2 ст. 49 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний:
мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень;
перевіряти надійність пломбування, закріплення, накриття та ув`язування вантажу для його безпечного перевезення;
забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, та своєчасно його доставити вантажовласнику (уповноваженій ним особі);
дотримуватися визначеного режиму праці та відпочинку.
Відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт передбачена ст. 60 Закону № 2344-ІІІ. 
Так, абз. 3 ч. 1 ст. 60 цього Закону передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Системний аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, водії тощо). Водночас, запровадивши такий інститут відповідальності законодавець чітко окреслив, що він стосується саме перевізників та визначив ознаки, за якими визначають особу автомобільного перевізника. Це означає, що останній, не обов`язково має бути власником транспортного засобу, оскільки норми законодавства не забороняють використання транспортних засобів, що належать іншим особам, у перевезеннях вантажів на підставі договорів укладених між власником та перевізником або інших правочинів.
Ураховуючи наведене та виходячи із приписів Закону № 2344-III, до власника (водія) автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає усім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа, не відповідає цим вимогам, відсутні підстави для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого Законом № 2344-III.
Судом встановлено, що підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача послужило порушення ним, на думку відповідача, вимог ст. ст. 34, 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, а саме: відсутність на момент перевірки документів визначених законом - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб, товарно-транспортної накладної на вантаж або іншого документу визначеного законом.
У позові позивач заперечував правомірність оскаржуваної постанови, посилаючись, з-поміж іншого, на те, що він не є автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III, а відтак не може бути притягнутий до відповідальності за порушення зазначеного законодавства. 
Питання відповідності особи, яка перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом № 2344-III в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема у справах № № 640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21 Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Водночас нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
В постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд зауважував, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст. 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
У постанові від 21.12.2023 у справі № 280/2150/23 Верховний Суд зазначив, що на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який, у розумінні ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
Отже, положення ст. 60 Закону № 2344-III не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Матеріалами справи підтверджується, що посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті 04.09.2024 проведено перевірку транспортного засобу марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить ОСОБА_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . На думку відповідача, належним користувачем вказаного транспортного засобу є позивач, який проживає в с. Грозинці Чернівецької області, про що зазначено в акті перевірки.
У відзиві відповідач, серед іншого, зазначав, що з метою фіксації порушень та встановлення особи перевізника, посадовою особою Державної служби України з безпеки на транспорті здійснено виклик поліції на місце проведення перевірки. Саме з документів, які були в розпорядженні працівників поліції зроблені фотокопії, наявні у справі, а саме: посвідчення водія ОСОБА_3 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 ; товарно-транспортна накладна від 04.09.2024 №10594037.
Із змісту товарно-транспортної накладної від 04.09.2024 № 10 серії 594037 на перевезення вантажу, яка міститься в матеріалах справи та надана відповідачем до суду, видно що вантаж перевозився транспортним засобом марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , замовником та вантажоодержувачем є ОСОБА_3 , а вантажовідправником є ТОВ «Родничок». У зазначеній товарно-транспортній накладній автомобільним перевізником вказано ОСОБА_9 , пункт навантаження – с. Бояни, пункт розвантаження – с. Грозинці, вантаж отримав - водій ОСОБА_3 (а.с. 68).
У позові позивач наполягав на тому, що на момент перевірки він не здійснював перевезення на автомобілі марки «Камаз», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 . Перевезення здійснював Коман О.В., який з ним в жодних трудових відносинах не перебував. Він не є власником та не є користувачем вказаного транспортного засобу, між ним та ОСОБА_3 жодних договорів найму транспортних засобів чи інших договорів укладено не було.
Суд констатує, що під час прийняття оскаржуваної постанови відповідач залишив без уваги той факт, що у товарно-транспортній накладній від 04.09.2024 № 10 позивач не зазначений як автомобільний перевізник, а інших доказів, які б підтвердили здійснення ним перевезення вантажу, відповідач до суду не надав. 
Доводи відповідача про те, що із змісту товарно-транспортної накладної № 10 серії 594037 від 04.09.2024 неможливо ідентифікувати ні перевізника, ні водія, ні вантажовідправника, суд відхиляє, оскільки дослідженням вказаної товарно-транспортної накладної, як зазначено вище, спростовуються наведені відповідачем обставини. При цьому, відповідачем не заперечується, що в товарно-транспортній накладній № 10 серії 594037 від 04.09.2024 містяться відомості про ОСОБА_10 .
Суд повторно звертає увагу, що із змісту товарно-транспортної накладної від 04.09.2024 №10 серії 594037 видно, що вантаж перевозився транспортним засобом марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_3 , замовником та вантажоодержувачем є ОСОБА_3 , а вантажовідправником є ТОВ «Родничок». У зазначеній товарно-транспортній накладній автомобільним перевізником вказано ОСОБА_9 , пункт навантаження – с. Бояни, пункт розвантаження – с. Грозинці, вантаж отримав - водій ОСОБА_3 (а.с. 68).
Посилання відповідача щодо ненадання під час перевірки водієм ОСОБА_3 всіх необхідних документів, суд вважає необґрунтованим, оскільки під час розгляду справи про порушення позивачем законодавства про автомобільний транспорт та прийняття оскаржуваної постанови в розпорядженні відповідача була товарно-транспортна накладна від 04.09.2024 № 10 серії 594037, яка законодавцем визначена як єдиний документ, який призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення. Водночас, відповідачем вказану товарно-транспортну накладну не враховано, обґрунтовані причини неврахування не наведено. 
Під час розгляду даної справи, суд, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06.07.2023 у справі № 560/514/22 та від 07.12.2023 у справі № 600/1407/22-а, згідно яких на власника транспортного засобу у разі передачі права керування транспортним засобом іншій особі, не покладається обов`язок з оформлення тимчасового реєстраційного талону. Вирішення питання оформлення тимчасового реєстраційного талону чи ні законодавець залишив на розсуд самого власника.
Суд наголошує, що статус автомобільного перевізника визначається на підставі документів, які підтверджують укладення договору перевезення вантажу.
У постановах від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20, від 02.06.2023 у справі № 640/39442/21 Верховний Суд підкреслював, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону № 2344-III). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III.
Розглядом справи по суті встановлено, що під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідач не досліджував документи, на підставі який надалася послуга перевезення вантажу відповідно до товарно-транспортної накладної від 04.09.2024 № 10 серії 594037 в контексті визначення особи, яка має правовий зв`язок із перевезенням вантажу та безпосередньо надавала відповідну послугу, а зосередив свою увагу лише на реєстраційних документах на транспортний засіб, який на його думку перебуває в розпорядженні позивача, та відомостях акта проведення перевірки щодо відсутності передбачених законодавством документів.
Суд не заперечує того, що під час здійснення уповноваженими особами Укртрансбезпеки контролю за додержанням перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф відповідно до ст. 60 Закону № 2344-III накладається не на місці здійснення перевірки. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника, адже видається очевидним, що автомобільний перевізник не може встановлюватися на основі самих лише слів водія транспортного засобу, які зафіксовані в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20.
На важливості такого етапу процедури реалізації повноважень Укртрансбезпеки з притягнення суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III, як розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по суті з метою з`ясування дійсних обставин вчинення правопорушення, встановлення належної винної особи (автомобільного перевізника) та притягнення її до відповідальності у випадку винних дій/бездіяльності, наголошував Верховний Суд у постанові від 07.12.2023 у справі № 620/18215/21.
Отож, відповідач був зобов`язаний під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт в органі Укртрансбезпеки встановити дійсного автомобільного перевізника, проте він цього не здійснив та, як наслідок, протиправно застосував відповідальність до позивача.
Під час розгляду справи відповідач не надав жодного доказу щодо того, що 04.09.2024 автомобільним перевізником був саме позивач. Іншими словами, відповідач не спростував доводи позивача про безпідставність застосування до нього адміністративно-господарської санкції за встановлене порушення.
В матеріалах справи відсутні письмові пояснення водія ОСОБА_3 про те, що користувачем транспортного засобу КАМАЗ на момент перевірки був позивач та за його вказівкою ОСОБА_3 здійснювалося перевезення вантажу. 
Заперечуючи проти позову, відповідач не надав до суду належні та допустимі докази на підтвердження: використання позивачем в господарській діяльності автомобіля марки «Камаз», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 ; перебування водія ОСОБА_3 в трудових відносинах з позивачем; укладення позивачем договорів перевезення або інших правочинів. 
Крім того, суд звернути увагу на те, що посадові особи відповідача в акті перевірки від 04.09.2024 не указали, на підставі яких документально підтверджених доказів ними було визначено автомобільним перевізником саме позивача. 
Окремо суд звертає увагу, що згідно товарно-транспортної накладної водій ОСОБА_3 керував автомобілем марки «Камаз», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на законних підставах здійснював перевезення вантажу як автомобільний перевізник. Проте посадові особи Державної служби України з безпеки на транспорті під час рейдової перевірки та розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт не з`ясовували приналежність водія ОСОБА_3 до суб`єкта господарювання та відповідність вантажу товаросупровідним документам. Тобто перевірку було проведено без належного з`ясування усіх складових виявленого порушення, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість оскарженого рішення.
Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до переконання, що у спірних правовідносинах позивач не відповідає усім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників, відтак відсутні підстави для застосування до нього відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого Законом № 2344-III. 
У даному випадку відповідачем не доведено, що позивач в межах спірних правовідносин є автомобільним перевізником в розумінні Закону № 2344-III і, відповідно, що він є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням викладено, суд вважає, що оскаржувану постанову прийнято відповідачем без урахуванням всіх обставин, що мають значення для її прийняття.
Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність прийняття оскаржуваної постанови.
Зважаючи на наведені вище норми права та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно застосував до позивача адміністративно-господарський штраф, тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягають скасуванню.
Посилання відповідача щодо притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності суд вважає необґрунтованим, позаяк постановою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03.12.2024 у справі № 720/2721/24, яка набрала законної сили 13.12.2024, провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 188-57 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 87 - 88).
Інші доводи та аргументи відповідача суд відхиляє, оскільки вони не спростовують протиправність оскаржуваної постанови.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи видно, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Оскільки позов задоволено повністю, суд стягує за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 1211,20 грн. 

Стосовно розподілу витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 6 та 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З аналізу наведених правових норм, суд приходить до висновку, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.03.2018 у справі № 815/4300/17, від 11.04.2018 у справі № 814/698/16 та від 18.10.2018 у справі № 813/4989/17.
Відповідно до змісту вимог про стягнення судових витрат, позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати понесені на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: договір про надання правничої допомоги від 30.09.2024; ордер про надання правничої допомоги від 18.10.2024; акт про надання послуг правової допомоги від 18.10.2024 на суму 15000,00 грн; квитанцію № 30/09/24-2 від 18.10.2024 на суму 15000,00 грн.
Таким чином, матеріали справи містять докази щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу.
Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).
Згідно ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами ч. 1 ст. 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 2, 3 ст. 30 вищевказаного Закону).
Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо, однак вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд вважає, що у даному випадку витрати на надання правничої допомоги необхідно обраховувати, виходячи із реальної участі представника позивача в підготовці справи.
Беручи до уваги складність справи, виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих послуг та виконаних робіт, предмет спору та категорію (складність) справи, суд вважає, що сума витрат за правову допомогу завищена, так як справа відноситься до категорії нескладних, розгляд проводився в порядку письмового провадження, а тому стягує на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань апелянта, рішення якого визнано судом протиправними. Така сума є обґрунтованою і відповідає виконаній адвокатом роботі. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 14, 77, 139, 243-246, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю. 
2. Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби України з безпеки на транспорті № 137270 від 01.10.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу.
3. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. 

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 

Повне найменування учасників справи:
позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );
відповідач – Державна служба України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, 51, м. Київ, код ЄДРПОУ 39816845).

Суддя В.К. Левицький