ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 331/32/19
провадження № 61-17252св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 на рішення Жовтневого районного суду 
м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року у складі судді Скользнєвої Н. Г. та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року 
у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 19 числа місяця Мухаррама 1433 року за календарем Хіджрі, що відповідає 14 грудня 2011 року, Дубайським Шаріатським Судом, на підставі шлюбного контракту, який розірвано 
29 жовтня 2018 року заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. 

Вказувала, що починаючи з лютого 2018 року сторони проживають окремо. За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3 , яка проживає з матір`ю і перебуває повністю на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, 
в житті дитини, її вихованні участі не бере, не цікавиться здоров`ям, розвитком та інтересам дитини, що ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище. Відповідач офіційно працевлаштований, інших неповнолітніх дітей, окрім їхньої спільної доньки, а також непрацездатних батьків не має.

ОСОБА_1 вказувала, що під час перебування у шлюбі 14 березня 
2014 року за спільні кошти сторони на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбали 6 квартир за адресою: АДРЕСА_1 . 12 березня 2014 року вона надала згоду своєму (на той момент) чоловіку громадянину Сирії ОСОБА_4 на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна, розташованого за будь-якою адресою на території України. Згідно з цією заявою вона стверджувала, що вказані договори будуть укладатися 
в інтересах їхньої сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили 
і вважали вигідними для них.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя а саме: визнати за нею право власності на: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101, загальною площею 71,2 кв. м, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_2 .; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101, загальною площею 57,8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101, загальною площею 54,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101, загальною площею 57,6 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;

визнати за  ОСОБА_2 право власності на: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101, загальною площею 76,5 кв. м, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_6 ; квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101, загальною площею 58,1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_7 .

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно.

Зустрічний позов мотивований тим, що до 14 листопада 2011 року ОСОБА_2 мав власний бізнес та власні заощадження, за рахунок яких 14 березня 2014 року придбав у власність спірне нерухоме майно, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України дає підстави стверджувати, що вказане майно є його особистою приватною власністю і поділу між подружжям не підлягає.

Атассі ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності на: квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 71,20 кв. м, житловою площею 37,50 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 819, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101; квартиру АДРЕСА_9 , загальною площею 57,80 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого 
в реєстрі за № 820, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101; квартиру 
АДРЕСА_10 , загальною площею 54,90 кв. м, житловою площею 
33,40 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого 
в реєстрі за № 821, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101; квартиру 
АДРЕСА_11 , загальною площею 76,50 кв. м, житловою площею 
31,90 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого 
в реєстрі за № 822, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101; квартиру 
АДРЕСА_12 , загальною площею 58,10 кв. м, житловою площею 
29,00 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого 
в реєстрі за № 823, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101; квартиру 
АДРЕСА_13 , загальною площею 57,60 кв. м, житловою площею 
35,20 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайленком С. А., зареєстрованого 
в реєстрі за № 824, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року, яке залишене без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 
19 листопада 2024 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, 
а зустрічний позов  ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

квартиру  АДРЕСА_8 , загальною площею 71,20 кв. м, житловою площею 37,50 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 819, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313775823101;

квартиру  АДРЕСА_9 , загальною площею 57,80 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 820, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313950723101;

квартиру  АДРЕСА_10 , загальною площею 54,90 кв. м, житловою площею 33,40 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 821, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 313991923101;

квартиру  АДРЕСА_11 , загальною площею 76,50 кв. м, житловою площею 31,90 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 822, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314045923101;

квартиру  АДРЕСА_12 , загальною площею 58,10 кв. м, житловою площею 29,00 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 823, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314077923101;

квартиру  АДРЕСА_13 ,загальною площею 57,60 кв. м, житловою площею 35,20 кв. м, яка складається з двох жилих кімнат, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом 
Михайленком С. А., зареєстрованого в реєстрі за № 824, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314102623101.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги  ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що кошти в розмірі 
82 000,00 дол. США, за рахунок яких було придбано спірні квартири, були перераховані  ОСОБА_2  з Товариства 
з обмеженою відповідальністю «Домо Фешнс» (далі - ТОВ «Домо Фешнс»), що є джерелом походження коштів. Наявні в матеріалах справи докази вказують на те, що, в тому числі, така сума коштів, витрачена ним на придбання спірних квартир, перебувала у власності  ОСОБА_2  до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін. Результат аналізу сукупності обставин, встановлених судом та підтверджених належними і допустимими доказами, свідчить про те, що  ОСОБА_2 презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, спростував.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

25 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року 
й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічних вимог  ОСОБА_2 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що твердження про те, що кошти на банківських рахунках відповідача, які знаходились без руху задовго до укладення шлюбу, були заощадженнями, за рахунок яких відповідач прибав спірні квартири, є необґрунтованими та не підтверджені доказами. Заявник вказує, що кошти, за які було придбано спірну нерухомість, є коштами спільного сімейного бюджету. Звертає увагу на те, що вклад ОСОБА_1 полягав у вихованні дитини, невід`ємних поліпшеннях нерухомого майна, яке є предметом цього спору, та подальшим використанням майна в інтересах сім`ї, оскільки стосунки сторін базувалися на тому, що спірна нерухомість придбана 
у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Заявник також вказує, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі 
№ 161/8116/19, від 21 вересня 2023 року у справі № 357/9482/21, від 
03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22, від 24 листопада 2021 року 
у справі № 357/15284/18, від 22 лютого 2023 року у справі № 465/5980/17, від 06 липня 2022 року у справі № 303/2983/19, від 12 червня 2021 року у справі 
№ 537/3100/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2312/18, від 
26 січня 2022 року у справі № 754/5554/16-ц, від 29 липня 2022 року у справі № 127/16354/17, від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі 
№ 916/2813/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Інші аргументи учасників справи

18 листопада 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду 
м. Запоріжжя від 06 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суд увід 19 листопада 2024 року - без задоволення.

Відзив мотивований тим, що твердження заявника про те, що за час перебування у шлюбі ОСОБА_1 працювала і, як наслідок, має відношення до грошових коштів, за рахунок яких придбане спірне нерухоме майно, підтвердження долученими до матеріалів справи доказами не знайшло. Твердження про спільне ведення бізнесу будь-якими доказами, окрім слів ОСОБА_1 , під час розгляду справи підтвердження також не знайшло. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України спірне майно 
є особистою власністю ОСОБА_2 .

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

31 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

19 числа місяця Мухаррама 1933 року за календарем Хіджрі, що відповідає 
14 грудня 2011 року, Дубайським Шаріатським Судом, між ОСОБА_1 
і громадянином Сирії ОСОБА_5 укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду 
м. Запоріжжя від 29 жовтня 2018 року, що набрало законної сили 
28 листопада 2018 року.

У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 .

12 березня 2014 року ОСОБА_1 окремою заявою надала своєму чоловіку ОСОБА_4 згоду на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна, розташованого за будь-якою адресою на території України. При цьому заявила про свою згоду на те, щоб усі без винятку умови (в тому числі ціна) попереднього договору та договору купівлі-продажу вказаної нерухомості визначалися чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею. Також надала згоду на укладення щодо зазначеного майна попередніх договорів, договорів купівлі-продажу, договорів про внесення змін до них, договорів про їх розірвання та будь-яких інших необхідних документів, що стосується укладення таких договорів (правочинів). При цьому стверджувала, що вказані договори будуть укладатися в інтересах їхньої сім`ї і на умовах, які вони попередньо обговорять та будуть вигідними для них. Укладення цих договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Вказана заява завірена та зареєстрована приватним нотаріусом Михайленком С. А. за реєстраційним номером 169.

14 березня 2014 року ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Михайленком С. А. придбав квартири АДРЕСА_13 , які зареєстровані за ним.

В пункті 4.1 договорів купівлі-продажу, в кожному окремо, ОСОБА_8 підтвердив, що на момент їх укладення покупець перебуває 
в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та діє за її згодою, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом 12 березня 2014 року за реєстровим номером 169.

Згідно з комерційною ліцензією № НОМЕР_1 (дата видачі 17 червня 2002 року; дата закінчення 16 червня 2020 року) ОСОБА_9 
є співвласником ТОВ «Аккадіміа Редімейд Гарментс». Його частка в компанії становить 49 %. Оцінка грошової вартості його частки станом на жовтень 
2011 року дорівнювала 340 600,00 дол. США.

Згідно з комерційною ліцензією № НОМЕР_2 (дата видачі 21 серпня 2011 року; дата закінчення - 20 серпня 2018 року) ОСОБА_9 
є співвласником ТОВ «Домо Фешнс». Його частка в компанії становить 49 %.

З листа від 09 вересня 2019 року, який містить інформацію про суми грошей, забраних партнером ТОВ «Домо Фешнс» на ім`я ОСОБА_2 у період часу з 05 березня 2014 року до 09 березня 2014 року, відомо, що 
05 березня 2014 року з компанії була забрана сума в розмірі 
265 000,00 дирхамів ОАЕ, що дорівняє 72 207,00 дол. США, а 09 березня 
2014 року з компанії була забрана сума в розмірі 36 000,00 дирхамів ОАЕ, що дорівнює 9 809,00 дол. США (суми, забрані партнером).

Згідно з довідками, на момент придбання спірного нерухомого майна, ОСОБА_10 мав банківські вклади, оформлені до укладення шлюбу 
з ОСОБА_1 .

З метою придбання спірного нерухомого майна ОСОБА_10 відкрив рахунок в АТ «ПроКредит Банк» № НОМЕР_3, на який було перераховано кошти, які перебували в ТОВ «Домо Фкшнс».

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Спірні правовідносини виникли щодо поділу нерухомого майна, яке набуто сторонами під час шлюбу, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню СК України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того 
з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 
та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року 
у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 
2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права 
на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, 
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом 
з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року 
у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). 

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Відступаючи від висновку,викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 
29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), про те, що «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору на придбання майна, зафіксованої у такому договорі, не свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки письмова згода необхідна при розпорядження таким майном, а не на його придбання», Верховний Суд 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 
03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зробив висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого 
з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який 
є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший 
з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору 
з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність».

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року 
в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту, як визнання права,може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. інш.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність 
і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним 
у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернулася з позовом про поділ квартир, посилаючись на те, що вони придбані на ім`я чоловіка у період шлюбу, на спільні кошти подружжя, про що вона надала нотаріально посвідчену заяву.

Аттасі ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом, у якому зазначив, що спірні квартири придбані в період шлюбу, але за його особисті кошти.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги  ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що кошти в розмірі 
82 000,00 дол. США, за рахунок яких було придбано спірні квартири, були особистими коштами  ОСОБА_2 , що в свою чергу спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 в тому числі посилалася на те, що спірні квартири придбані за спільні сумісні кошти подружжя, про що свідчить складена нотаріусом та підписана нею заява про те, що вона надала згоду чоловіку на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна та зазначила, що договори будуть укладатися в інтересах сім`ї.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не дав належної правової оцінкизаяві ОСОБА_1 від 
12 березня 2014 року, що посвідчена приватним нотаріусом, в якій вона дала згоду своєму чоловіку на купівлю за ціну та на умовах на його розсуд будь-якого нерухомого майна та зазначила, що договори будуть укладатися 
в інтересах сім`ї; не мотивував відхилення доводів ОСОБА_1 в цій частині.

Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що позов про визнання права може бути пред`явлено лише з метою захисту такого права, а не для набуття права.

Суд касаційної інстанції з огляду на статтю 400 ЦПК України не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Доводи касаційної скарги з урахуванням висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23), дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального 
і процесуального права

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 
19 листопада 2024 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представникаОСОБА_1 - ОСОБА_11 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська     	
Судді: 	А. Ю. Зайцев    	
	Є. В. Коротенко    	
	В. М. Коротун     	
	М. Ю. Тітов