Номер провадження: 22-ц/813/4151/25 
Справа № 519/547/24
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Южного міського суду Одеської області від 27 грудня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, у якому просив:
- визнати за ним право спільної часткової власності на 5/6 частки транспортного засобу HYMER (модель NOVA) та за ОСОБА_2 – 1/6 частки; 
- визнати право спільної часткової власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки транспортного засобу автомобіль УАЗ 3163-020; 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину боргу отриманого під час шлюбу для придбання транспортних засобів та повернутого після припинення шлюбу в розмірі 2500 доларів США.
Позов обґрунтовано такими обставинами.
З 23.02.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого придбано транспортні засоби, а саме:
- 18.02.2021 року автомобіль УАЗ 3163-020 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , за 105 338 грн, що на той момент було еквівалентно 3 500 доларам США. Розрахунок за автомобіль було здійснено шляхом передачі готівкових коштів продавцю;
- 03.03.2021 року придбано автомобіль HYMER (модель NOVA) причіп-спеціальний ПР-фургон житловий, державний номер НОМЕР_2 , за 105 000 грн, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця.
Вказані транспортні засоби були придбані за кошти отриманні позивачем у позику в розмірі 5 000 доларів США та страхової виплати, отриманої внаслідок смерті його батька у ДТП, у розмірі 68 780,66 грн.
10.10.2023 року ОСОБА_1 повернув спільний борг подружжя у розмірі 5 000 доларів США, який відповідно до ч.1 ст.544 ЦК України у порядку регресу підлягає стягненню з відповідачки у відповідній частині.
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 27 грудня 2024 року вказаний вище позов задоволено частково. Визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_1 на 1/2 частки транспортного засобу – «Hymer» (модель «Nova») причіп-спеціальний ПР- Фургон житловий, державний номер НОМЕР_2 . Визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 1/2 частки транспортного засобу - «Hymer» (модель «Nova») причіп-спеціальний ПР- Фургон житловий, державний номер НОМЕР_2 . Визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_1 на 1/2 частки транспортного засобу - автомобіль «УАЗ» 3163-020 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . Визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_2 на 1/2 частки транспортного засобу - автомобіль «УАЗ» 3163-020 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . В іншій частині позову відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, яким вважає судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 27 грудня 2024 року у частині відмови у задоволенні частини позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким такі задовольнити у повному обсязі.
Окремо скаржник наполягає на факті припинення шлюбних відносин між сторонами у серпні 2023 року та зауважує про недоведеність відповідачкою ОСОБА_2 обставин, якими остання заперечувала проти позову та незрозумілість мотивів щодо відмови судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на його користь половини боргу отриманого під час шлюбу для придбання транспортних засобів та повернутого після припинення шлюбу в розмірі 2500 доларів США.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Єгоров О.О. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи суду не подавала, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже предметом апеляційного перегляду є рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року у частині щодо встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю та поділу спільного майна подружжя.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення Южного міського суду Одеської області від 27 грудня 2024 року в оскаржуваній частині відповідає, з огляду на таке.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірні транспортні засоби придбані сторонами за час шлюбу, а тому є спільним майном подружжя та підлягають поділу у рівних частках, презумпція права спільної сумісної власності подружжя позивачем не спростована, не доведено і факту отримання ним за договором позики 5 000 доларів США в інтересах сім`ї.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, з 23.02.2018 року по 06.06.2024 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі.
24.12.2020 року ОСОБА_1 отримав страхове відшкодування від АТ «Страхова компанія «АРКС» у розмірі 68 780,66 грн.
10.02.2021 року мати позивача ОСОБА_3 надала боргову розписку про позику сину ОСОБА_1 5 000 доларів США, про що було складено відповідну розписку, із зазначенням того, що вказані кошти отримано позивачем на придбання автомобіля. 
18.02.2021 року сторонами придбано автомобіль УАЗ 3163-020 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартість якого згідно відповіді Територіального сервісного центру ВМС №5147 склала 105 338 грн.
03.03.2021 року сторонами придбано автомобіль HYMER (модель NOVA) причіп-спеціальний ПР-фургон житловий, державний номер НОМЕР_2 , вартість якого згідно відповіді Територіального сервісного центру ВМС №5147 склала 3 000 грн.
03.03.2021 року з банківського рахунку ОСОБА_1 перераховано 104 995,47 грн ОСОБА_4 
10.10.2023 року отримані за розпискою 5 000 дол. США було повернуто ОСОБА_1 позикодавиці ОСОБА_3 .
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що статтею 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.
Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2023 року у справі N 463/11211/19 (провадження N 61-1214св23) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений і у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі N 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі N 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі N 199/3941/20.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Отже посилаючись на те, що спірні транспортні засоби були придбані за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти позивача, отримані у позику в розмірі 5 000 доларів США та у якості страхової виплати, одержаної внаслідок смерті його батька в дорожньо-транспортній аварії у вказаному вище розмірі, ОСОБА_5 мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Разом з цим, як слушно зазначено судом першої інстанції презумпції права спільної сумісної власності подружжя позивачем спростовано не було.
Так, апеляційний суд зауважує, що відповідну страхову виплату позивачем ОСОБА_1 було отримано ще 24.12.2020 року, а автомобіль HYMER (модель NOVA) причіп-спеціальний ПР-фургон житловий, державний номер НОМЕР_2 , придбано подружжям лише 03.03.2021 року, при цьому надані позивачем докази є фрагментарними, що виключає встановлення обставин, що на придбання вказаного транспортного засобу були використані саме отримані ОСОБА_1 страхові виплати.
Крім того, колегія суддів зауважує, що попри посилання ОСОБА_1 на те, що вказаний автомобіль HYMER було придбано за ціною 105 000 грн, з наданої самим позивачем відповіді Територіального сервісного центру ВМС №5147 убачається, що ціна такого транспортного засобу склала 3 000 грн.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21 грудня 2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
З огляду на вказане, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, потрібно ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно помилковості висновку суду першої інстанції про те, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, та погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність відповідачкою матеріальної участі у придбанні вказаного спірного майна.
Стосовно доводів скаржника ОСОБА_1 про отримання за час перебування у шлюбі грошових коштів у розмірі 5 000 дол. США, які були позичені та використані в інтересах сім`ї, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, звертає увагу на таке.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання слід враховувати при поділі майна подружжя.
Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").
Правовий аналіз змісту частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов:
1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід, зокрема спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.
За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі N 638/20603/16 (провадження N 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року у справі N 361/7130/15-ц (провадження N 61-1843св20).
Однак, позивачем ОСОБА_1 у порушення вимог ст. ст. 12, 77-81 ЦПК України не доведено належними доказами обставини щодо походження коштів, за які сторонами під час шлюбу придбані спірні транспортні засоби, отже достеменно установити, що купівля 18.02.2021 року автомобілю УАЗ 3163-020 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та 03.03.2021 року - автомобілю HYMER (модель NOVA) причіп-спеціальний ПР-фургон житловий, державний номер НОМЕР_2 , була здійснена саме за рахунок позичених 10.02.2021 року ОСОБА_1 5 000 дол.США, а отже і те, що саме в інтересах сім`ї, неможливо.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28.04.2025 року у справі № 161/10392/22.
Щодо зазначення у тексті вказаної вище розписки, що відповідні грошові кошти позичаються саме на купівлю транспортного засобу, апеляційний суд звертає увагу скаржника на таке.
Учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичі (батько і син), які вчиняють договір позики, чи ними складається розписка на підтвердження укладення договору позики, в яких вказано про передання грошових коштів на придбання певного конкретного майна з метою, зокрема, покладення на колишню дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно колишньої дружини сина. Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) правопорядок не може залишати поза реакцією, оскільки такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Очевидно, що для мотивування наявності зловживання правами пов`язаними чи афілійованими особами, наприклад, родичами (батьком і сином), які вчиняють договір позики, чи ними складається розписка на підтвердження укладення договору позики, в яких вказано про передання грошових коштів на придбання певного конкретного майна з метою, зокрема, покладення на колишню дружину сина солідарного обов`язку щодо повернення позики, недостатньо ствердження про наявність зловживання правом. Таке мотивування має відбуватися через обґрунтування наявності/відсутності тих обставин, які дозволяють констатувати зловживання правом. До таких обставин, зокрема, належать:
- контрагент, з яким вчиняється договір позики (наприклад, родичі (зокрема, син, онук, мати, батько). Тобто пов`язаність осіб може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами, які вчиняють договір позики, можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини;
- вказівка в договорі позики чи розписці про передання грошових коштів саме на придбання певного конкретного майна;
- визнання позову про солідарне стягнення боргу за договором позики пов`язаною чи афілійованою особою, наприклад, родичем (сином позивача).
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.07.2025 року у справі № 947/5939/20.
Так, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про те, що зазначення у тексті розписки її специфічних умов, зокрема зазначення позичальником мети отримання у борг відповідних грошових коштів, має регулюючу силу тільки для сторін такого правочину, а отже не є підставою для виникнення для прав та обов`язків у третіх осіб. 
Отже, обґрунтованим та доречним є застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладені у постанові від 04.09.2024 року у справі № 754/9261/19 про те, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
Крім того, апеляційний суд зазначає про таке.
Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.
Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.
Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-801цс16 та постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі N 712/6574/16-ц (провадження N 61-17824св18) та від 05 жовтня 2021 року у справі N 755/16464/20 (провадження N 61-7759св21), підстав для відступу від яких колегія суддів не виявила.
Проте, за обставинами цієї справи шлюб між сторонами було розірвано рішенням Южного міського суду Одеської області від 06.05.2024 року. 
У відзиві на позов відповідачка ОСОБА_2 зазначала про припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 20.12.2023 року.
Щодо зауважень скаржника на визнання відповідачкою факту припинення сімейних відносин у серпні 2023 року, колегія суддів зауважує, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 2,3 ст. 77 ЦПК України), обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України) 
Водночас, матеріали справи не містять доказів, на підтвердження часу фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, тож встановлюючи таку обставину, суд першої інстанції обґрунтовано врахував дату набрання законної сили рішенням Южного міського суду Одеської області про розірвання шлюбу між сторонами.
Отже, за встановлених судом обставин, повернення 10.10.2023 року отриманої за розпискою від 10.02.2021 року суми грошових коштів, відбулось на час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав, для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, а отже і відхиляє протилежні доводи апеляційної скарги.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно та обґрунтовано виснував про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про поділ в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі.
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Южного міського суду Одеської області від 27 грудня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді:          О.Ю. Карташов

М.В. Назарова