ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/977/26 Справа № 207/3188/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач Акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством «Акцент-Банк» на заочне рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 05 серпня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Юрченко І.М.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог 
У червні 2025року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «Акцент-Банк», АТ «А-Банк», Банк) подало в суд позов проти ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 147 696,72грн.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що  ОСОБА_1  звернувся до АТ «Акцент-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк». 
02 листопада 2024року, будучи клієнтом Банку,  ОСОБА_1  уклав з Банком кредитний договір №АВН0СТ155101730541963548 щодо надання останньому кредиту в розмірі 100 000,00грн строком на 60 місяців, тобто до 01 листопада 2029року, зі сплатою процентів у розмірі 75,00% щорічно. Кредитний договір складається з заяви клієнта та графіку погашення кредиту. Кредитний договір підписано позичальником за допомогою електронного підпису.
Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит відповідно до умов договору.
Відповідач в свою чергу не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 06 червня 2025року утворилася заборгованість у розмірі 147 696,72грн, з яких: 100 000,00грн — загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 44 705,93грн — загальний залишок заборгованості за процентами; 0,00грн — загальний залишок заборгованості за комісією; 2 990,79грн — загальний залишок заборгованості за пенею. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Південного районного суду міста Кам`янського від 05 серпня 2025року позовні вимоги Банку задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ155101730541963548 від 02 листопада 2024року станом на 06 червня 2025року у розмірі 144 705,93грн, яка складається з: 100 000,00грн — загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 44 705,93грн — загальний залишок заборгованості за процентами. В іншій частині позовних вимог — відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було допущено порушення зобов`язань з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим виникла відповідна заборгованість за наданим кредитом та процентами, яка в добровільному порядку не повернута, а тому підлягає стягненню на користь позивача.
Одночасно суд виснував, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за пенею задоволенню не підлягають, оскільки з 24 лютого 2022року на території України введено воєнний стан та позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання ним грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
09 вересня 2025року Акціонерне товариство «Акцент Банк» подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний Суд” апеляційну скаргу на заочне рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 05 серпня 2025року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та висловив вимогу про скасування рішення в цій частині і просив про задоволення позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводились до того, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, при відмові у стягненні заборгованості за пенею суд посилався на пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в той час як у даному питанні Цивільній кодекс України є лише загальною нормою законодавства та не підлягає застосуванню, а спеціальною нормою в даному випадку є Закон України «Про споживче кредитування».
Стверджував, що неустойка не застосовується до кредитів, що були укладені до 24 січня 2024року (оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023року плюс 30 днів, тобто до 23 січня 2024року, а з 24 січня вже заборона відсутня).
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2025року відкрито апеляційне провадження у справі. 
08 грудня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 1550год 27 січня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
ОСОБА_1 10 листопада 2019року звернувся до АТ «Акцент-Банк» з метою отримання банківських послуг та підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку /а.с. 7/.
У вказаній анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
У заяві про погодження використання удосконаленого електронного підпису від 22 червня 2021року ОСОБА_1 засвідчив генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем, яка буде використовуватись для накладення удосконаленого електронного підпису у мобільному додатку ABank24 з метою засвідчення його дій згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг. Визнав, що електронний підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях /зв. бік а.с. 7/.
На підставі Заяви про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ155101730541963548 від 02 листопада 2024року ОСОБА_1 надано кредит на таких умовах: вид кредиту — кредит на споживчі потреби, тип кредиту — кредит строковий, сума кредиту 100 000,00грн, строк кредиту 60 місяців з 02 листопада 2024року по 01 листопада 2029року включно, процентна ставка (фіксована) - 75% на рік, розмір щомісячного платежу 6 492,66грн, загальна сума до повернення з урахуванням суми кредиту, відсотків та комісій — 389 557,91грн, у випадку порушення клієнтом зобов`язань із погашення заборгованості клієнт сплачує банку пеню у розмірі 0,07% (не менше 1грн) від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки /а.с. 9-10/. 
Для підписання кредитного договору ОСОБА_1 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором.
Паспорт споживчого кредиту “Швидка готівка” /а.с. 8/ містить аналогічні умови, як викладені в заяві про надання послуги “Швидка готівка”, та разом з Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором /зв. бік а.с. 10-11/ також підписані електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до Меморіального ордеру від 02 листопада 2024року  ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 100 000,00грн на виконання договору №АВН0СТ155101730541963548 від 02 листопада 2024року /а.с.13/.  
Відповідачем було порушено вимоги укладеного сторонами договору, а саме прострочено повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого Банком було здійснено розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 06 червня 2025року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 147 696,72грн, яка складається з: 100 000,00грн — загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 44 705,93грн — загальний залишок заборгованості за процентами; 2990,79грн — заборгованість за пенею /зв. бік а.с. 12/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
При частковому задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вирішального значення надав тому, що є підтвердженими обставини щодо отримання позичальником кредитних коштів в розмірі згідно умов кредитного договору, які відповідачем не повернуті, а також тому, що сторонами було узгоджено розмір процентної ставки за кредитом. 
Суд виснував, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за тілом кредиту та процентами, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Водночас, на думку суду, необґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за пенею з огляду на положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. 
Враховуючи те, що рішення суду оскаржене в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, в іншій частині заочне рішення суду першої інстанції перегляду в апеляційному порядку не підлягає.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи та судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України “Про електронну комерцію”.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України “Про електронну комерцію” електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України “Про електронну комерцію”).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України “Про електронну комерцію” електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України “Про електронну комерцію”).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України “Про електронну комерцію” передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України “Про електронний цифровий підпис”, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України “Про електронний цифровий підпис”.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022року у справі № 757/40395/20.
У справі встановлено, що для підписання кредитного договору  ОСОБА_1  було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.
Тож, кредитний договір від 02 листопада 2024року підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма умовами договору, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.
Кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, не оспорював кредитний договір в частині або в цілому; кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; кредитний договір містить інформацію щодо загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту.
Отримання відповідачем обумовлених кредитних коштів підтверджується копією меморіального ордеру від 02 листопада 2024року, за яким  ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 100 000,00грн на виконання договору №АВН0СТ155101730541963548 від 02 листопада 2024року.
Виходячи з викладеного, встановивши обізнаність та згоду відповідача з умовами кредитного договору, отримання відповідачем кредиту в сумі 100 000,00грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення в примусовому порядку з позичальника суми заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за процентами.
Щодо стягнення заборгованості за пенею суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З положень статті 546 ЦК України слідує, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.\
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Банк просив стягнути з відповідача пеню, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за договором від 02 листопада 2024року, а також наполягаючи на тому, що в даному питанні застосуванню підлягають спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», а не положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.
Так, відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що якщо Цивільний кодекс України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи Цивільного кодексу України (постанови від 22 червня 2021року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022року у справі № 910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022року у справі № 477/874/19 (пункт 69)).
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022року строком на 30 діб. 
В подальшому, відповідними указами Президента України строк дії воєнного стану в України неодноразово продовжувався та режим воєнного стану в Україні діє до теперішнього часу.
Основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України.
Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018року у справі № 362/2159/15-ц, законодавець встановив пріоритет ЦК України у договірних відносинах. Лише у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів.
З системного аналізу приписів пункту 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» і пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який застосував суд першої інстанції, відхиляючи відповідні позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пенею, слід дійти висновку, що відповідні положення Закону України «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені у кредитних правовідносинах під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, – прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Оскільки, як слідує з матеріалів справи і встановлено судом, пеня за кредитним договором нарахована під час дії воєнного стану, відтак відповідач звільняється від обов`язку її сплати на користь кредитодавця АТ «Акцент-Банк».
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні ним норми чинного законодавства України.
Позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень Цивільного кодексу України та здійснено нарахування відповідачу пені, а тому правильними є висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею у розмірі 2 990,79грн не підлягають задоволенню.
Тож встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006року).
Апеляційний суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб відповідач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк».
Заочне рішення Південного районного суду міста Кам`янського від 05 серпня 2025року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 січня 2026року.

Судді: