ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6017/21 Суддя (судді) першої інстанції: О.Р. Гресько

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення форми «Ф» від 22.06.2020 №0248933-3314-2659, №0248931-3314-2659.
На виконання Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення", Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, вказану судову справу № 640/6017/21 передано Рівненському окружному адміністративному суду.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248933-3314-2659 від 22.06.2020.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 в частині визначення суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2019 рік на суму 29400,88 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (в частині позовних вимог про скасування ППР №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 щодо податкового зобов`язання на суму 68602,03 грн).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду в частині визнання протиправним та скасування ППР №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 щодо визначення податкового зобов`язання на суму 29400,88 грн. і ухвалити у цій частині нове судове рішення про визнання протиправним та скасування ППР №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 - повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначає, що податкове повідомлення-рішення №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 про нарахування податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийнято помилково, оскільки об`єкт нерухомості, на який нараховано вказаний податок, є будівлею промисловості (цех по виробництву біопалива), який, у силу положень п.п. «є» п.п. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування.
Також позивач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення підп. «є» підп.266.2.2. п.266.2. ст. 266 ПК України в редакції від 23.05.2000, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази про те, що позивач у 2019 року здійснював промислове виробництво за основним видом діяльності за секціями B-F КВЕД ДК 009:2010. На думку апелянта, у цій справі підлягають застосуванню положення Податкового Кодексу в редакції, які діяли у період за який нараховане податкове зобов`язання, та які містили лише один критерій застосування п.п. «є» п.266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України - це будівлі промисловості. Тобто, без уточнюючих критеріїв та вимог щодо групи будівель та кодів Державного класифікатора, про що йдеться у редакції положень п.п. «є» п.266.2.2. п.266.2 ст. 266 ПК України від 23.05.2000.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до основного виду діяльності ФОП ОСОБА_1 згідно КВЕД є вирощування зернових культур (01.11), тому позивач у 2019 році не здійснював промислове виробництво. На думку апелянта, суд не встановив, що позивач в період 2019 року, серед видів своєї діяльності також займався роботою за код КВЕД 46.73 - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами.
Головне управління ДПС у м. Києві у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимоги відмовити в повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ставка податку на 2019 рік за рішенням Великолісівецької сільської ради для нежитлових будівель становить - 1,0 % від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2019 року, за 1 кв.м. бази оподаткування. У зв`язку з чим, 22.06.2020 відповідач прийняв ППР №0248931-3314-2659 на суму 98002,91 грн.
Щодо ППР №0248933-3314-2659 від 22.06.2020 відповідач наголошує, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником, зокрема, нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 80,6 кв.м. Однак, інформація про визначення її функціонального призначення та віднесення до об`єктів, які не оподатковуються, відсутня. 
Крім того, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також матеріалів справи не підтверджено, що зазначена споруда віднесена до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Отже, на думку відповідача,  ППР №0248933-3314-2659 на суму 3363,44 грн прийнято правомірно.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду 07 та 16 липня 2025 року відкриті апеляційні провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
У відзиві відповідач зазначає, що відповідно до облікових даних ФОП ОСОБА_1 та копії договору від 02.09.2019 зазначений позивачем об`єкт нерухомості надається в оренду, тому такий об`єкт не використовується безпосередньо ОСОБА_1 за функціональним призначенням щодо промислового виробництва, отже підстави для застосування вимог пп. «є» п.п. 266.2.2. п. 266.2 ст. 266 ПК України відсутні.
Також відповідач вказує, що відповідно до рішення Попільнянської селищної ради №575 від 26.06.2018 ставку податку на нерухоме майно на 2019 рік за кодом 1251.7 встановлено на рівні 0,7 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр приміщення, тому нарахування такого податку за ставкою податку 0,7% є беззаперечним, що робить позовні вимоги позивача про скасування податкового повідомлення-рішення №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 в повному обсязі не обґрунтованими. 
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2025 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, натомість апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ГУ ДПС у м. Києві 22.06.2020 на підставі ст. 266 ПК України та за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відмінне
від земельної ділянки, сформовані податкові повідомлення-рішення (форма «Ф) щодо визначення грошового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік:
№0248931-3314-2659 на суму 98002,91грн;
№0248933-3314-2659 на суму 3363,44грн.
Не погоджуючись з такими рішеннями податкового органу позивач оскаржив їх до ДПС України.
Рішенням від 28.01.2021 за №396/Б/99-00-06-01-04-09 ДПС України залишило зазначені вище податкові повідомлення-рішення без змін.
Позивач, вважаючи згадані податкові-повідомлення рішення протиправними, звернувся до суду з цим позовом. 
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково та зазначив, що ставку, яку застосував податковий орган - 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м не передбачено відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, тому податковим повідомленням-рішенням №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 неправильно визначено суму податкового зобов`язання. Проте, станом на дату розгляду справи, позивачем не сплачено податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за правильною ставкою у розмірі 0,7 %, тому податкове повідомлення рішення №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 в частині нарахування податкового зобов`язання в сумі 29400,88 грн. підлягає скасуванню, натомість іншу частину вказаного податкового повідомлення рішення, яким визначено податкове зобов`язання в сумі 68602,03 грн, слід залишити без змін.
Що стосується податкового повідомлення рішення №0248933-3314-2659 від 22.06.2020, то суд першої інстанції дійшов висновку про його скасування у повному обсязі, оскільки податковим органом не визначено, до якого класу споруд відноситься нежитлова нерухомість загальною площею 80,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому підстави для застосування до такого об`єкту саме 1% ставки податку - відсутні.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до п. 6.1 ст. 6 Податкового кодексу України податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.
Стаття 8 Податкового кодексу України визначає види податків та зборів.
В Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори (п. 8.1).
До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом (п. 8.2).
До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад (п. 8.3).
Відповідно до п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать податок на майно.
Стаття 265 ПК України визначає склад податку на майно. Згідно п. 265.1 ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Як слідує з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, позивач є власником нежитлового приміщення (будівлі), загальною площею 80,6кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також нежитлового приміщення (цех по виробництву біопалива), загальною площею 2348,5кв.м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за яке податковим органом нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік.
Що стосується податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248931-3314-2659 від 22.06.2020, яким нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 98002,91 грн за нежитлове приміщення (цех по виробництву біопалива), загальною площею 2348,5кв.м., знаходиться за адресою: Житомирська обл., Попільнянський р.н., с.Великі Лісівці, вул.Шевченка, 1б, колегія суддів зазначає наступне.
Підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).
Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.
За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).
Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Наведені положення дають Верховному Суду підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі №806/2461/17.
Колегія суддів зазначає, що у межах спірних відносин наявні обидві обов`язкові умови.
Так, з матеріалів справи вбачається, нежитлове приміщення, загальною площею 2348,5кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська обл., Попільнянський р.н., с.Великі Лісівці, вул.Шевченка, 1б, та за яке податковим органом нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік у сумі 98002,91 грн., належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та є будівлею промисловості, а саме: цех по виробництву біопалива.
Вказане підтверджується, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомості майна щодо суб`єкта (а.с.59). А також декларацією про готовність об`єкта до експлуатації заначено код об`єкта 1251.7, згідно з державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, який відноситься до будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно -паперової промисловості (а.с.29-31).
При цьому, згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01.07.2019 позивач є засновником і кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «БІОДОМ» код ЄДРПОУ 38180765, яке займається виробництвом біопалива і має КВЕД, серед інших, 16.29 виробництво інших видів з деревини та 16.10 лісопильне та стругальне виробництво.
Згідно з договорами оренди №01/11-16 від 01.11.2016, від 02.0.2019№02/09-19 зазначене нежитлове приміщення позивачем передано в оренду ТОВ «БІОДОМ» для виробництва біопалива.
Отже, об`єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, тому не може бути об`єктом оподаткування.
На підставі викладеного, податкове повідомлення рішення № 0248931-3314-2659 від 22.06.2020 підлягає скасуванню у повному обсязі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивач у 2019 році здійснював промислове виробництво.
При цьому, суд першої інстанції неправильно встановив, що основний вид діяльності позивача здійснюється за КВЕД 01.11 - вирощування зернових культур (окрім рису),бобових культур і насіння олійних культур, оскільки згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01.01.2019 основним видом діяльності позивача є КВЕД 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт». Також позивач у 2019 році здійснював діяльність за КВЕД 46.73 - оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами.
Крім вказаного, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення п.п.266.2.2. п.266.2. ст. 266 ПК України, у редакції 23.05.2020, згідно з якими - не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-FКВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
У цьому випадку до спірних правовідносин застосовується редакція п.п.266.2.2. п.266.2. ст. 266 ПК України, яка діяла в період, за який нараховане податкове зобов`язання (2019 рік), згідно з якою - не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Що стосується податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248933-3314-2659 від 22.06.2020, яким нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 3363,44 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначалось, позивач є власником нежитлового приміщення (будівлі), загальною площею 80,6кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська обл., Попільнянський р.н., с.Великі Лісівці, вул.Шевченка, 3а.
Відповідно до пп. «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки податковий орган не визначив до якого класу споруд відноситься нежитлова нерухомість загальною площею 80,6кв.м., що знаходиться за адресою: Житомирська обл., Попільнянський р.н., с.Великі Лісівці, вул.Шевченка, 3а, то підстави застосування до такого об`єкту відповідної ставки податку - відсутні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248933-3314-2659 від 22.06.2020.
Натомість, дійшов помилкового висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248931-3314-2659 від 22.06.2020 в частині визначення суми податкового зобов`язання на суму 29400,88 грн. - замість скасування такого рішення у повному обсязі.
Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача - задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Сплачений позивачем судовий збір за подання адміністративного позову у сумі 1013,66 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1520,49 грн, усього на суму 2 534,15 грн, відповідно до положень ч. 1 ст. 139 КАС України підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - задовольнити.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248933-3314-2659 від 22.06.2020.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у місті Києві №0248931-3314-2659 від 22.06.2020.
Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19,м. Київ,04116, ЄДРПОУ 44116011) понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 534,15 грн (дві тисячі п`ятсот тридцять чотири гривні 15 коп).

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма