Справа № 444/3524/24 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р. Й. 
Провадження № 22-ц/811/1118/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 листопада 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди,

встановив:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації 450000000 грн., що становить у перерахунку за офіційним курсом Національного банку України 9793253 євро, на відшкодування моральної шкоди, завданої йому збройною агресією росії проти України.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що його безпосередня участь у бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні проведення активних бойових дій, виходив на нульові позиції, ризикуючи власним життям задля захисту цілісності і суверенітету України.
Неодноразово він був свідком загибелі та поранення своїх товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим, внаслідок військової служби став особою з інвалідністю другої групи, переніс тривале лікування в госпіталях, лікарнях. 
За таких обставин, від початку збройної агресії російської федерації проти України, позивач, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебував у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим особисто йому завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з російської федерації.
Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з держави російська федерація в особі уряду російської федерації на користь ОСОБА_1 4000000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією росії проти України.
Стягнуто з держави російська федерація в особі уряду російської федерації судовий збір в розмірі 15140 грн., який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просив його змінити та ухвалити нове рішення, яким стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на його користь 20000000 грн., що становить у перерахунку за офіційним курсом Національного банку України 438596,491 євро, на відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією росії проти України, в решті рішення суду залишити без змін.
Позивач вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано зменшив розмір моральної шкоди, не давши належної правової оцінки доводам, якими він обгрунтовував свої позовні вимоги.
В судове засідання апеляційного суду відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у його відсутності. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 20.11.2025 року о 12:50. 
Заслухавши пояснення позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що у зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває дотепер.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем міста Львова, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №123 від 27.04.2023 року, 27.04.2023 року ОСОБА_1 зараховано до особового складу військової частини та на всі види забезпечення.
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №4572 від 25.04.2023 року солдат ОСОБА_1 здоровий та придатний до військової служби.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 за №216, ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу кулеметного взводу 6 стрілецької роти НОМЕР_3 стрілецького батальйону та брав безпосередню участь у бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України. 
У період з 04.08.2023 року по 20.08.2023 року знаходився в районі зосередження, безпосередньо брав участь у бойових діях, перебуваючи в межах району бойових завдань оборони в смузі оборони військової частини НОМЕР_2 на підставі бойового розпорядження оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_2 » №81Т від 12.07.2022 року, з 01.08.2023 року по дату звільнення в населених пунктах поблизу АДРЕСА_2 та інших на першій лінії оборони та здійснював виходи на нульові позиції, забезпечував провізією та боєприпасами свої підрозділи.
Згідно копії рапорту командира НОМЕР_3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 від 11.08.2023 року ОСОБА_2 , особовий склад НОМЕР_3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 в серпні 2023 року під час виконання бойових (спеціальних) завдань брав безпосередню участь у бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії), перебуваючи в межах району бойових завдань оборони в смузі оборони військової частини НОМЕР_2 на підставі бойового розпорядження оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » №81т від 12.07.2022 року, серед яких ОСОБА_1 , солдат, перебував з 01.08.2023 року до часу звільнення.
Відповідно до витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 02.05.2024 року №3354, захворювання солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : «Облітеруючий атеросклероз артерій нижніх кінцівок, II стадія, ХАН II Б справа, II А зліва. Оклюзія стегново-підколінного сегменту справа», що підтверджується копією свідоцтва про хворобу №7096 ВЛК клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Західного регіону від 25.07.2023 року та військово-обліковою документацією, – пов`язане з проходженням військової служби. 
Відповідно до довідки серії 12 ААГ №628808, виданої Міністерством охорони здоров`я України, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України, ОСОБА_1 реально сприймав загрозу життю, у зв`язку з чим зазнав моральних страждань, отримав інвалідність, тому суд, ураховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, дійшов висновку про те, що справедливою сумою компенсації моральних страждань позивача ОСОБА_1 буде 4000000 грн.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно приписів ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право», права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною першою статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, які виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної шкоди (п.9 ч.2 ст.16 ЦК України).
За положеннями частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.
Правовий аналіз норми статті 23 ЦК України свідчить про те, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі №279/1834/22 (провадження №61-1382сво23).
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.5 ст.23 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення ЄСПЛ «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).
Водночас, у пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст.13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.
Отже, відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.
По своїй суті, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом – моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. 
Завдання моральної шкоди – явище завжди негативне. Проте, з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. 
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22), від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20 (провадження №61-21130сво21)).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, в якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21)).
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У даній справі доведено, що внаслідок саме збройної агресії рф проти України позивач приймав безпосередню участь у бойових діях, які мали істотний негативний вплив на його фізичний та психоемоційний стан, оскільки за час його перебування в зоні проведення бойових дій він неодноразово був свідком загибелі та поранення своїх товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику бути пораненим або вбитим, сам отримав поранення, у зв`язку з чим йому встановлено інвалідність, а отже, зазнавав грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією права на життя, та, відповідно, глибоких і тривалих моральних страждань через фізичний біль від ушкодження здоров`я та душевний біль від побаченого у великій кількості негативу, що не могло не позначитись негативно на його психоемоційному стані.
Таким чином, позивачем доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили, а судом першої інстанції визначено розмір присудженого позивачеві морального відшкодування з урахуванням наведених вище норм матеріального права та вимог розумності і справедливості.
У зв`язку з цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості висновків суду першої інстанції і звертає увагу, що рішення суду повинно бути не тільки законним, а й виконуваним. 
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору в оскаржуваній частині, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
З урахуванням перебування одного із членів колегії суддів у відпустці у період з 24.11.2025 року по 28.11.2025 року включно, повний текст постанови складений у перший робочий день після відпустки судді – 01.12.2025 року. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 грудня 2025 року.

Головуючий       С.М. Бойко 

Судді:        С.М. Копняк 

А.В. Ніткевич