Окрема думка
судді судової колегії у цивільних справах
Кропивницького апеляційного суду Чельник О.І.

10 лютого 2026 року        м. Кропивницький

справа №394/189/25
провадження № 22-ц/4809/446/26

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Чельник О.І. за участю секретаря судового засідання Бойко В.В., за результатами апеляційного розгляду справи №394/189/25 Кіровоградської обласної прокуратури на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2025 року у складі судді Запорожця О.М. апеляційну скаргу Кіровоградської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2025 року змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання суду як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог на невнесення прокурором на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) яка здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 
Не можу погодитися у повному обсязі з таким судовим рішенням більшості судової колегії і тому відповідно до ч.3 ст.35 ЦПК України висловлюю свою окрему думку.
Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2025 року у задоволенні позову Голованівської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави до Новоархангельської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними рішень Новоархангельської селищної ради та витребування земельних ділянок відмовлено у повному обсязі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, оспорювані рішення органу місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок, зміни їх цільового призначення, а також подальші дії відповідачів із набуття, користування та розпорядження земельними ділянками були вчинені в межах наданих законом повноважень, відповідно до вимог Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про фермерське господарство».
Суд першої інстанції дійшов висновку, що створення відповідачами фермерського господарства, отримання земельних ділянок для ведення такого господарства, їх подальша передача в оренду та відчуження не суперечать нормам чинного законодавства, оскільки законом не встановлено обмежень щодо строку діяльності фермерського господарства, а також заборони на розпорядження земельними ділянками, набутими у власність у встановленому законом порядку. Суд зазначив, що прокурором не доведено недобросовісність дій відповідачів, фіктивність створення фермерського господарства чи наявність умислу на незаконне заволодіння землями комунальної власності. 
Частково задовольняючи вимоги апеляційної скарги колегія суддів послалася на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, серед іншого, послався на те, що прокурором не було внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, визначеної шляхом експертно-грошової оцінки земельної ділянки, чинної на дату подання позовної заяви. Згідно з положеннями ЦПК України при зверненні прокурора до суду про витребування земельних ділянок обов`язок внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду пов`язується з забезпеченням розгляду позову. Відсутність такого внеску є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог лише у разі, якщо суд встановлює незаконність передачі земельних ділянок або порушення норм законодавства при їх передачі. Якщо таких порушень не встановлено, то відсутність внеску сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, а недоведеність позовних вимог залишається єдиною самостійною підставою для відмови.
Колегія суддів також не погодилася з висновком суду першої інстанції щодо недобросовісності кінцевого набувача земельних ділянок. Відповідно до норм цивільного та земельного права оцінка добросовісності або недобросовісності особи, яка набуває земельну ділянку, може здійснюватися лише у разі встановлення факту порушення вимог законодавства при передачі земельних ділянок. У матеріалах справи відсутні дані про порушення норм законодавства під час передачі земельних ділянок кінцевому набувачу. Відтак висновки суду першої інстанції про недобросовісність набувача є передчасними. 
Однак, залишаючи рішення суду першої інстанції в іншій частині без змін більшість членів колегії суддів виходила з того, що користування земельною ділянкою здійснювалося на законних підставах, із дотриманням вимог земельного законодавства. Як убачається з матеріалів справи рішенням сесії Новоархангельської селищної ради від 27 серпня 2020 року було затверджено проєкт землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення фермерського господарства». Вказане рішення прийнято компетентним органом у межах наданих повноважень та відповідно до процедури, передбаченої Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій», і на час розгляду справи не визнане незаконним або недійсним. Отже, зміна цільового призначення земельної ділянки відбулася у встановленому законом порядку. Матеріалами справи підтверджується, що після зміни цільового призначення земельної ділянки було створено ФГ «ШВ Агро», а згодом — на підставі рішень сесій селищної ради — громадянам надано дозволи та затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства у приватну власність. Чинне законодавство не містить заборони на надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства громадянам за умови дотримання встановленої процедури та компетенції органу місцевого самоврядування. Сам по собі факт подальшого припинення діяльності фермерського господарства не свідчить про незаконність рішень органу місцевого самоврядування, прийнятих на момент, коли таке господарство існувало та здійснювало діяльність. Оскільки судом не встановлено незаконності рішень органу місцевого самоврядування, які стали підставою для набуття спірних земельних ділянок у власність, підстави для витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння відсутні. Позовні вимоги прокурора фактично зводяться до переоцінки управлінських рішень органу місцевого самоврядування без доведення істотного порушення норм матеріального права, що саме по собі не є підставою для задоволення позову. За сукупністю встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим по суті суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Посилання апелянта на формальність реалізації відповідачами права на безоплатну приватизацію земельних ділянок для ведення фермерського господарства не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Як правильно встановив суд першої інстанції відповідачі звернулися до органу місцевого самоврядування у порядку та з дотриманням процедури, визначеної Земельним кодексом України, а відповідні рішення були прийняті компетентним органом у межах наданих йому повноважень. Сам по собі суб`єктивний висновок апелянта про відсутність наміру здійснювати фермерську діяльність не може слугувати підставою для визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними за відсутності встановлених законом критеріїв, які б однозначно свідчили про зловживання правом. Чинне законодавство не ставить реалізацію права на безоплатну приватизацію у залежність від подальшої тривалості здійснення фермерської діяльності. З матеріалів справи не убачається, що орган місцевого самоврядування при вирішенні питання про передачу спірних земельних ділянок діяв з порушенням процедури, визначеної статтею 118 Земельного кодексу України, або що зазначені відповідачі подали завідомо недостовірні відомості чи приховали обставини, які мали істотне значення для прийняття відповідного рішення.
Не погоджуюсь з таким висновком більшості членів колегії суддів, виходячи з такого.
Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави керівник Голованівської окружної прокуратури вказував, що спірні земельні ділянки вибули з комунальної власності територіальної громади з порушенням встановленого законом порядку їх надання та не з волі власника - Новоархангельської територіальної громади, а внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконних рішень. Громадянами, яким надано спірні земельні ділянки для ведення фермерського господарства в порядку безоплатної приватизації, не дотримано вимог частини шостої статті 118 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», оскільки жодним із заявників не подано документів, що підтверджують наявність у них відповідної аграрної освіти або досвіду роботи у сільському господарстві, необхідних для створення та ведення фермерського господарства. Фактичні дії первісних набувачів земельних ділянок свідчать про відсутність наміру здійснювати фермерську діяльність, адже після набуття земель у власність вони не створили власних фермерських господарств, упродовж короткого часу змінили цільове призначення земель із «для ведення фермерського господарства» на «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», передали земельні ділянки в оренду іншому суб`єкту господарювання, а згодом відчужили їх ОСОБА_7 . Зазначена сукупність обставин свідчить про використання процедури безоплатної приватизації земель для ведення фермерського господарства не за її цільовим призначенням, а з метою незаконного заволодіння значним масивом земель комунальної власності та подальшого розпорядження ними. У зв`язку з цим, позовні вимоги обґрунтовані необхідністю визнання незаконними та недійсними рішень Новоархангельської селищної ради, на підставі яких спірні земельні ділянки вибули з комунальної власності, а також витребування земельних ділянок у кінцевого набувача як особи, яка набула їх недобросовісно, з метою відновлення порушених прав та інтересів територіальної громади. 
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним із принципів місцевого самоврядування є законність.
Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Судом першої інстанції встановлено, що 24 лютого 2012 року між Новоархангельською районною державною адміністрацією та ОСОБА_8 укладено договір оренди земельної ділянки площею 38,26 га з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 5 років, підписано акт про передачу та прийом земельної ділянки в натурі, акт визначення меж земельної ділянки в натурі. 30 червня 2017 року виконавчим комітетом Новоархангельської селищної ради прийнято рішення про поновлення договору оренди земельної ділянки №27. 14 липня 2018 року між Новоархангельською селищною радою та ОСОБА_8 укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 24 лютого 2012 року на земельну ділянку площею 38,26 га, кадастровий номер 3523655100:02:000:9086, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новоархангельської селищної ради, якою було змінено строк дії договору - до 06 липня 2047 року. Після закінчення терміну дії договору оренди орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії даного договору жодна із сторін не виявить письмового бажання його припинити, договір оренди вважається продовженим на умовах викладених у договорі на десять років, починаючи з дати закінчення його дії. Продовження договору в цьому випадку здійснюється автоматично і не потребує укладення додаткових угод до договору. 20 травня 2019 року між ОСОБА_8 та ФГ «Форвард-2000» укладено договір суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086 площею 38,26 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 20 років.
У подальшому, у 2020 році орендар ОСОБА_8 за клопотанням суборендаря ФГ «Форвард-2000» звернувся до Новоархангельської селищної ради для надання дозволу на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки із цільовим призначенням «для товарного сільськогосподарського виробництва» на «для ведення фермерського господарства». Рішенням Новоархангельської селищної ради від 23.07.2020 №2562 було змінено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086 площею 38,26 га на «для ведення фермерського господарства».
Судом встановлено, що рішенням загальних зборів №1 від 25 червня 2021 року створено ФГ «ШВ Агро», яке зареєстроване у смт Новоархангельськ 29.06.2021 (ІК НОМЕР_1 ). Як свідчить статут ФГ «ШВ Агро» засновником та головою ФГ є ОСОБА_1 , зареєстрований у АДРЕСА_1 . Наступного дня, 30.06.2021, рішенням загальних зборів №2 затверджено статут ФГ «ШВ Агро» у новій редакції, яким включено нових членів ФГ та того ж дня громадяни ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подали до Новоархангельської селищної ради заяви щодо надання їм дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення їм у приватну власність земельних ділянок з орієнтовною площею 5 га кожному, у тому числі по угіддях: 5 га ріллі – для ведення фермерського господарства, розташована на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району із земель комунальної власності за рахунок земельної ділянки площею 38,2572 га з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086. До заяв були долучені копії паспорту, викопіювання про бажане місцезнаходження земельної ділянки, погодження землекористувачів земельної ділянки площею 38,2572 га з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086, витяг з державного реєстру про реєстрацію ФГ «ШВ Агро» із зазначенням списку членів ФГ. Інших документів до заяв надано не було.
Разом з тим, як свідчать довідки з ЄДР про включення відомостей про фізичну особу-підприємця зареєстровані види діяльності ОСОБА_1 (голови ФГ «ШВ Агро»)– стоматологічні послуги загального та спеціального характеру, наприклад, зуболікарська практика, ендодонтика та педіатрія, патологія ротової порожнини; послуги ортодонта; операційну стоматологічну діяльність (дата державної реєстрації 31.07.2003) (т.2 а.с.27-28); ОСОБА_3 - стоматологічні послуги загального та спеціального характеру, наприклад, зуболікарська практика, ендодонтика та педіатрія, патологія ротової порожнини; послуги ортодонта; операційну стоматологічну діяльність (дата державної реєстрації 15.08.2013) (т.2 а.с.29-30); ОСОБА_1 - стоматологічні послуги загального та спеціального характеру, наприклад, зуболікарська практика, ендодонтика та педіатрія, патологія ротової порожнини; послуги ортодонта; операційну стоматологічну діяльність (дата державної реєстрації 15.08.2013) (т.2 а.с.31-32); ОСОБА_2 – чищення і обслуговування басейнів, прибирання потягів, автобусів, літаків тощо; очищення внутрішньої частини автоцистерн і трюмів морських танкерів; діяльність із дезінфекції та проведення ліквідаційних заходів; миття пляшок; підмітання вулиць, прибирання снігу та льоду; посипання сіллю чи піском; інші види прибирання; прокат пересувних туалетів (т.2 а.с.33-34).
Частина шоста ст.118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У заяві зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). 
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність у особи обов`язку надання документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства) є помилковою.
08.07.2021 рішеннями п`ятнадцятої сесії восьмого скликання Новоархангельської селищної ради №№787, 788, 789, 790, 791, 792, 793 надано дозволи ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення їм у приватну власність земельних ділянок з орієнтовною площею 5 га кожному, у тому числі по угіддях: 5 га ріллі – для ведення фермерського господарства, розташована на території Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району із земель комунальної власності за рахунок земельної ділянки площею 38,2572 га з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086.
19.08.2021 рішеннями шістнадцятої сесії восьмого скликання Новоархангельської селищної ради №№1205, 1207, 1208, 1210, 1211, 1212, 1213 були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,9 га, для ведення фермерського господарства у власність громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з кадастровими номерами 3523655100:02:000:0742, 3523655100:02:000:0743, 3523655100:02:000:0744, 3523655100:02:000:0745, 3523655100:02:000:0746, 3523655100:02:000:0747, 3523655100:02:000:0748.
Вважаю зазначені вище рішення сесії Новоархангельської селищної ради від 19.08.2021 незаконними та такими, що суперечать чинному законодавству. Із зазначених вище підстав.
У рішенні від 16.04.2009 №7-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що у Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
До того ж, скасування рішення, на підставі якого вже виникли певні правовідносини, також суперечить принципу правової визначеності, що у своїй практиці використовує Європейський Суд з прав людини (наприклад, рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року). Згідно з цією практикою принцип правової визначеності проявляється у стабільності політичних і правових рішень, тобто стабільність та цілісний характер законодавства, здійснення адміністративної і судової практики на основі закону відповідно до принципу верховенства права.
Вважаю, що оскаржувані позивачем рішення Новоархангельської селищної ради №№1205, 1207, 1208, 1210, 1211, 1212, 1213, якими були затверджені проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,9 га для ведення фермерського господарства у власність громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , є незаконними, проте оскільки є актами індивідуальної дії, які стосується прав та інтересів визначених в акті осіб, їх дія вичерпується фактом їх виконання. На момент подання позову оскаржувані рішення виконані, відтак вичерпали свою дію, тому такі рішення не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання, оскільки зазначена обставина взагалі не матиме впливу на правовідносин сторін, зокрема, в такий спосіб жодні права позивача стосовно спірних земельних ділянок відновлені не будуть.
Встановлено, що у подальшому, 27 грудня 2021 року (через 4 місяці після затвердження проєктів землеустрою) між громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ФГ «Форвард-2000» в особі голови ФГ Шамановського Я.Ю. укладено договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 3523655100:02:000:0742, 3523655100:02:000:0743, 3523655100:02:000:0744, 3523655100:02:000:0745, 3523655100:02:000:0746, 3523655100:02:000:0747, 3523655100:02:000:0748 строком на 10 років. 
А вже 31 січня 2022 року рішенням членів ФГ «ШВ Агро», прийнятого загальними зборами №3, вирішено припинити діяльність фермерського господарства шляхом ліквідації, що свідчило про відсутність наміру у зазначених осіб вести фермерське господарство на території Новоархангельської територіальної громади. Запис про припинення ФГ «ШВ Агро» вчинено 12.01.2024, про що свідчить запис у Державному реєстрі речових прав.
13.03.2023 ОСОБА_4 подарував належну йому земельну ділянку ОСОБА_1 02.05.2024, 15.05.2024 та 01.10.2024 приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Малютяк А.В. посвідчено договори купівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до яких громадяни ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ОСОБА_1 продали належні їм земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровими номерами 3523655100:02:000:0742, 3523655100:02:000:0743, 3523655100:02:000:0744, 3523655100:02:000:0745, 3523655100:02:000:0746, 3523655100:02:000:0747, 3523655100:02:000:0748 відповідно - ОСОБА_7 .
Стаття 1 Закону України «Про фермерське господарство» визначає фермерське господарство як форму підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Статтею 8 Закон України «Про фермерське господарство» визначено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Статтями 4, 5 3К України визначено, що завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до ч.2 ст.18 3К України категорії земель України мають особливий правовий режим.
Поділ земель України за основним цільовим призначенням на категорії врегульовано частиною першою статті 19 3К України, серед яких виділено землі сільськогосподарського призначення. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 ЗК України.
Частинами першою та другою статті 22 ЗК України визначено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані, у тому числі для виробництва сільськогосподарської продукції, до яких належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).
Статтею 114 ГК України передбачено, що фермерське господарство є формою підприємництва громадян з метою виробництва, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції.
У статті 2 Закону України «Про фермерське господарство» закріплено, що відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, ЗК України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.
Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах (пункт 5.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.01.2020 у справі № 922/1974/19).
За змістом частини першої статті 5, частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону України «Про фермерське господарство»).
Отже можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18.
Як свідчать письмові докази по справі після отримання землі сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не зареєстрували власне фермерське господарство зі статусом юридичної особи чи без такого та продовжували залишатися членами ФГ «ШВ АГРО». Після реєстрації за вказаними особами права власності вони ініціювали перед Новоархангельською селищною радою питання щодо зміни цільового призначення землі, яке селищною радою було задоволено, та передали земельні ділянки в оренду іншому господарюючому суб`єкту.
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки від використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, що надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.
Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01.04.2020 у справі № 320/5724/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 по справі №922/1830/19 зазначила, що земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи: 1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства; 2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.
Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства.
Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою надання є подальше створення фермерського господарства як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки. Отже, в процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.
У постанові Верховного Суду від 20.05.2021 по справі №908/1550/19 зазначено, що «земельні ділянки для ведення фермерського господарства» (код 01.02) не можуть прирівнюватися до «земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код 01.01), оскільки вони належать до різних видів цільового призначення земель сільськогосподарського призначення, що підтверджується Класифікацією видів цільового призначення земель. Чинне земельне законодавство України не містить положень, які б дозволяли «прирівнювати» один до одного або ж ототожнювали різні види цільового використання земельних ділянок.
Підсумовуючи наведені вище вимоги чинного законодавства обґрунтованим є висновок, що землі фермерського господарства мають особливий статус і надаються громадянам у власність у розмірі земельної частки (паю), який є суттєво більшим від норм безоплатної приватизації земельних ділянок з іншим видом цільового призначення, саме з певною (конкретною) метою, зокрема: для реалізації громадянином права на створення фермерського господарства, як прогресивної форми підприємницького діяльності цього громадянина у галузі сільського господарства України та подальшого використання земельної ділянки виключно створеним фермерським господарством у межах виду її цільового призначення.
Матеріалами цієї справи підтверджується, що згідно з оспорюваними рішеннями Новоархангельської селищної ради від 19.08.2021 земельні ділянки надано у власність громадянам для «ведення фермерського господарства» в межах категорії «землі сільськогосподарського призначення» та кожного одержувача землі зобов`язано використовувати земельну ділянку по прямому цільовому призначенню.
Однак, уже в жовтні 2021 року власниками земельних ділянок змінено цільове призначення земельних ділянок з «для ведення фермерського господарства» (код 01.02) на «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код 01.01). 27.12.2021 усі власники земельних ділянок - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які отримали від держави як громадяни, які виявили бажання займатися підприємницькою діяльністю, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку, передали земельні ділянки в оренду Фермерському господарству «Форвард-2000». 31.01.2022, тобто через 5 місяців після створення ФГ «ШВ АГРО», загальні збори членів ФГ «ШВ АГРО» прийняли рішення про припинення юридичної особи шляхом ліквідації та розпочали ліквідаційну процедуру.
Отже, єдиним набувачем спірних земельних ділянок став ОСОБА_7 - засновник ФГ «Форвард-2000», яке від самого початку процесу надання земельних ділянок у власність громадян та до часу їх продажу було фактичним користувачем цих ділянок, що складали єдиний масив площею 38,26 га.
Конституційний Суд України у рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(ІІ)/2021 зазначив, що словосполучення «а також зловживання правом в інших формах», передбачене у частині третій статті 13 ЦК України, слід тлумачити та застосовувати не відокремлено від інших приписів права, а в їх посутньому взаємозв`язку з приписами цього кодексу, насамперед із тими, які є у його статтях 3, 12 і 13. Тому, на думку Конституційного Суду України, учасник цивільних відносин у разі потреби за допомогою відповідної консультації зможе розумно передбачити, які його дії надалі можна буде кваліфікувати як недобросовісні та такі, що порушують межі здійснення цивільних прав, зокрема у формі зловживання правом, та якими можуть бути юридичні наслідки таких дій (абзац другий пункту 3.6 мотивувальної частини рішення). Приписи частини третьої статті 13 і частини третьої статті 16 ЦК України встановлюють для учасників цивільних відносин заборону порушувати межі здійснення цивільних прав, а також дають суду можливість відмовити у захисті цивільного права в разі порушення особою вимог частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тобто у цих приписах є вказівка на юридичні наслідки дій особи, які не можна кваліфікувати як умови, підстави або міри цивільно-правової відповідальності (абзац перший пункту 8.2 мотивувальної частини рішення).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що є такі критерії добросовісної поведінки: вона має бути очікуваною, характерною для інших учасників цивільних правовідносин за порівнянних обставин; поведінка учасника цивільно-правових відносин не повинна обмежувати право чи позбавляти права інших осіб та має враховувати права, законні інтереси іншої сторони правовідносин; поведінка сторони має бути законною, зокрема не допускаються дії виключно з протиправною метою або з наміром заподіяти шкоду іншій особі; учасники цивільних правовідносин повинні сприяти своєму контрагенту різними способами, у тому числі через отримання необхідної інформації. Відповідність дій сукупно усім цим критеріям дозволить оцінити такі дії як добросовісні. В іншому разі є підстави стверджувати про недобросовісну поведінку та зловживання правом.
Головне завдання застосування принципу добросовісності полягає у тому, щоби перешкодити стороні отримати переваги та вигоду внаслідок своєї непослідовної поведінки на шкоду іншій стороні, яка добросовісно поклалася на певну юридичну ситуацію, створену першою стороною або обома. Інакше кажучи, принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї незаконної або недобросовісної поведінки. 
Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55 постанови). Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків (пункт 60 постанови). Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного (пункт 61 постанови).
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, сформульованим у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.
За змістом частини другої статті 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів ЦК України поняття «добросовісність» ототожнюється з поняттям «безвинність», а «недобросовісність» - з виною. За діяння, якими завдана шкода внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі частини третьої статті 39 ЦК України). Оскільки настання відповідальності за загальним правилом пов`язується з виною, то такі діяння є винними (висновок, сформульований Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 4 вересня 2020 року у справі №311/2145/19).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.09.2023 у справі №483/448/20 вказала, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Учасники цивільних правовідносин мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси іншої сторони, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (п.п.37, 38), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (п.40), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (п.52).
Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання речових прав на земельну ділянку зумовлене інтересом особи в отриманні цієї земельної ділянки за відсутності для цього визначених законом перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (п.42). Наявність таких перешкод унеможливлює реалізацію відповідного інтересу. Пропозиція нерозумних умов, тобто таких, які завідомо є неприйнятними через існування законодавчих заборон і обмежень, а також прийняття іншою стороною таких умов може підтверджувати недобросовісність поведінки обох сторін договору.
Отже, обставини, встановлені судом у цій справі, свідчать про те, що процедуру безоплатної приватизації земель для ведення фермерського господарства було використано з метою набуття приватними особами у власність значного масиву земель. Такі дії первісних набувачів, а саме ФГ «ШВ АГРО» (його засновників та членів) не можна вважати добросовісними та такими, що відповідають фундаментальним засадам, на яких ґрунтуються цивільні правовідносини.
Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання правомірних приватно-правових засобів з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 в справі № 522/14900/19).
У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які набули право власності на земельні ділянки, створивши ознаки ведення фермерського господарства, але насправді не маючи такої мети, не можуть вважатися добросовісними, оскільки ними лише створена видимість такої добросовісності. Кінцевий набувач земель - ОСОБА_7 від самого початку був залучений до процесу безоплатної приватизації земель особами, пов`язаними з ним родинними відносинами, оскільки він є сином Новоархангельського селищного голови ОСОБА_8 - первинного користувача (орендаря) земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086, за погодженням з яким за рахунок цієї землі сформовано сім земельних ділянок, переданих у власність громадян, тож його поведінка свідчить про намір здійснення контролю над спірними земельними ділянками та виведення їх з цією метою з власності територіальної громади шляхом передачі зі складу земель комунальної власності у приватну.
Крім того, ОСОБА_7 є головою (керівником) ФГ «Форвард-2000», яке було користувачем земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086, за рахунок якої сформовано сім земельних ділянок і передано у власність громадянам. Як користувач цієї землі ФГ «Форвард-2000» надавало погодження на поділ земельної ділянки з кадастровим номером 3523655100:02:000:9086. Також ОСОБА_7 є депутатом Новоархангельської селищної ради та 08.07.2021 приймав участь у сесії ради, на якій розглядалося питання про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність земель. На 16 сесії восьмого скликання Новоархангельської селищної ради, яка відбулася 19.08.2021, він, як депутат ради, під час розгляду питання про затвердження проєктів землеустрою та передачі у власність земельних ділянок громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомив раду про можливий конфлікт інтересів, оскільки питання стосується його та членів його родини.
Статтею 386 ЦК України регламентовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За правилами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 388 ЦК України визначає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Зокрема частиною першої цієї статті встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:
1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.
Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16). 
Велика Палата Верховного Суду від 04.07.2023 у справі №233/4365/18 вказала, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26.06,2019 у справі №669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі №914/2618/16, від 21.09.2022 у справі №908/976/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 по справі №908/976/19 зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави становить пропорційне втручання у право власності особи з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
За встановлених у цій справі обставин втручання держави у право власності ОСОБА_7 є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом.
Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.
Новоархангельська селищна територіальна громада, яка є власником земель комунальної власності, делегувала Новоархангельській селищній раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Тобто, воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та безпосереднім інтересам територіальної громади.
За таких обставин вважаю, що земельні ділянки вибули з комунальної власності не з волі територіальної громади та у законний спосіб, а шляхом прийняття незаконних рішень органом місцевого самоврядування.
Тому відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 слід вважати такими, що не набули у визначеному законом права розпорядження земельними ділянками та не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення ними правочинів з відчуження земельних ділянок на користь ОСОБА_7 . Такі правочини суперечать актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства та не відповідають вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Вирішуючи питання про ефективність способу захисту, який обрала Голованівська окружна прокуратура Кіровоградської області, яка звернулася до суду в інтересах держави, слід зазначити таке.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у справі 183/1617/16 погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі по тексту ЕСПЛ), критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод такі: 
1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі; 
2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті; 
3) чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними, якщо можливість втручання у право власності передбачена законом,
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
У практиці ЄСПЛ, зокрема у рішеннях у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «окін проти України» від 14.10.2010, «Серков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «Іст/Вест Елаянс Лімітед» проти України» від 23.01.2014, виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. 
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Лише факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. 
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20.10.2011, заява №29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16.02.2017, заява №43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення ст.1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.
Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки він рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але й самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою набувача майна.
Враховуючи норми діючого законодавства, що регулює ці правовідносини, правовідносини, пов`язані з оформленням права оренди на землі державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
З урахуванням викладеного вище вважаю, що, встановивши, що оскаржувані позивачем рішення Новоархангельської селищної ради №№1205, 1207, 1208, 1210, 1211, 1212, 1213, якими були затверджені проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею по 4,9 га для ведення фермерського господарства у власність громадянам ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , є незаконними, а дії відповідачів недобросовісними,прокурором доведені підстави для витребування від ОСОБА_7 на користь Новоархангельської селищної територіальної громади земельних ділянок з кадастровими номерами 3523655100:02:000:0742, 3523655100:02:000:0743, 3523655100:02:000:0744, 3523655100:02:000:0745, 3523655100:02:000:0746, 3523655100:02:000:0747, 3523655100:02:000:0748, який буде ефективним способом захисту порушеного права територіальної громади.
Висновки суду першої інстанції та більшості складу колегії суддів апеляційного суду про те, що у судовому засіданні не встановлено незаконності оскаржуваних рішень та недобросовісних дій відповідачів, не відповідає обставинам справи та наданим прокурором доказам по справі.
З огляду на викладене вище доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та дають підстави для висновку про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не дослідив повно та всебічно обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, з яким погодився і апеляційний суд.

Суддя Кропивницького
апеляційного суду  О.І. Чельник