ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №621/2979/25    Головуючий І-ї інстанції – Овдієнко В.В.
Провадження № 33/818/820/26   
Категорія: ст.122-4 КУпАП 

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
03 лютого 2026 року м.Харків

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду Гєрцик Р.В., перевіривши апеляційну скаргу захисника Філіппова О.В. на постанову судді Зміївського районного суду Харківської області від 17 грудня 2025 року, якою повернуто заяву захисника Філіппова О.В. про перегляд за нововиявленими обставинами постанови судді Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП, щодо ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

 
Постановою судді Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 рокуОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік та стягнуто на користь держави суму судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп.

 
Цим же судовим рішенням провадження у справі у частині притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП виділено в окреме провадження та повернуто до ВП №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області для належного оформлення.

 
Постановою судді Зміївського районного суду Харківської області від 17 грудня 2025 року заяву захисника ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови судді Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 року повернуто захиснику.

 
28 січня 2026 року (відповідно до штампу канцелярії Зміївського районного суду Харківської області) захисник Філіппов О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, за її змістом, просить скасувати постанову судді суду першої інстанції від 17.12.2025 року та постановити нову, якою прийняти його заяву про перегляд постанови судді Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 року за нововиявленими обставинами.

 
Дослідивши апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку, що вона підлягає поверненню особі, яка її подала, виходячи з наступного.
Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначені відповідним процесуальним законом, а у справах про адміністративні правопорушення – КУпАП, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.
Відповідно до положень ст.7 КУпАП, які узгоджуються з приписами ст.55 Конституції України, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням, інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно зі ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.
Відповідно до положень ст.287 КУпАП, постанова про накладання адміністративного стягнення підлягає оскарженню в порядку, визначеному КУпАП.
Порядок такого оскарження встановлений ст.294 КУпАП, частиною 2 якої передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена, зокрема, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності.
Відповідно до вимог ст.284 КУпАП, у справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.
Отже, із системного аналізу зазначених вище норм вбачається, що оскарженню у апеляційному порядку підлягають лише постанови, якими закінчується розгляд справи по суті.
Викладене узгоджується із рішенням Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 2-рп/2015 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення у взаємозв`язку з положеннями пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України.
Конституційний суд України вирішив, що положення ч.2 ст.294 КУпАП необхідно розуміти так, що у апеляційному порядку може бути оскаржена лише та постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, ухвалення якої передбачене частиною першою статті 284 цього кодексу, а саме: про накладення адміністративного стягнення, про застосування заходів впливу, встановлених у статті 24-1 цього кодексу, про закриття справи.
Рішення Конституційного суду України є обов`язковим до виконання на території України.
Верховний Суд в ухвалі від 15.10.2019 року, провадження N 51-4998ска19, зробив висновок, що нормами КУпАП не передбачена ні можливість касаційного оскарження постанови апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення, ані можливість перегляду такої постанови Верховним Судом за нововиявленими обставинами. Так само нормами КУпАП не передбачено можливості перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень у справах про адміністративні правопорушення.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що застосування аналогії права в даному випадку є неприйнятним, оскільки це порушувало б загальні принципи судочинства, зокрема принцип правової визначеності.
У відповідності до рішення ЄСПЛ у справі «Васильєв проти України» (заява №11370/02) від 21 червня 2007 року, повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2010 року зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року жодна із сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її рішення.
Повноваженнями переглядати судові рішення, які набрали законної сили, у цій категорії справ апеляційний суд не наділений.
Посилання апелянта на ст.459, ст.460 КПК України, якими передбачено перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами не є слушними, так як це стосується лише вироків та ухвал, які ухвалені або постановлені у кримінальних провадженнях, натомість, чинна норма КПК України не розповсюджується на судові рішення, винесені в порядку КУпАП.
Крім цього, з рішення Європейського суду з прав людини «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року вбачається, що лише ті адміністративні правопорушення, санкція яких передбачає стягнення у виді позбавлення волі (зокрема, адміністративний арешт), вважаються по суті, кримінальним, а тому таким, що вимагає забезпечення всіх гарантій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України» від 08.04.2010 року, «Корнєв і Карпенко проти України» від 21.10.2010 року, «Лучанінов проти України» від 09.06.2011 року, «Зайцев проти Латвії» заява № 65022/01, пп.55 та 56, ECHR 2007-ІХ). Питанням визначення критеріїв, згідно з якими правопорушення можна вважати незначним, присвячена пояснювальна записка до Протоколу № 7 ЄСПЛ (ратифіковано Законом N 475/97-ВР від 17.07.97 року), в якій зазначено, що при вирішенні питання про визнання правопорушення незначним важливим критерієм є те, чи карається воно позбавленням волі чи ні ( п.21 Пояснювальної доповіді до Протоколу № 7 до Конвенції).
З огляду на вищезазначене, апеляційний суд приходить висновку про відсутність законодавчих підстав для застосування аналогії права у даному випадку, а саме положень Глави 34 КПК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу захисника Філіппова О.В. на постанову судді Зміївського районного суду Харківської області від 17 грудня 2025 року, якою повернуто заяву захисника Філіппова О.В. про перегляд за нововиявленими обставинами постанови судді Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.122-4 КУпАП, щодо ОСОБА_1 ,- повернути особі, яка її подала.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик