Дата документу 10.12.2025 Справа № 335/6311/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/6311/25                                 Головуючий у 1 інстанції Новасардова І.В.
Провадження № 22-ц/807/2175/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання права власності на майно, а саме суму недоотриманої за життя пенсії спадкодавця в порядку спадкування за законом та стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування,-
В С Т А Н О В И Л А:
 У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (надалі за текстом – Відповідач). 
       В обґрунтування позовної заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Василівка Василівського району Запорізької області, що є тимчасово окупованою територією померла мати Позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі від 16.08.2024 №336/7877/24 встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла на тимчасово окупованій території України.
Доньками ОСОБА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які на підставі ст. 1261 ЦК України є спадкоємцями 1 черги.
ОСОБА_2  перебувала на обліку у ГУПФУ у Запорізькій області, отримувала пенсію за віком та мала статус «дитина війни» і станом на дату смерті недоотримана пенсія останньої за період з 01.07.2022 по 30.06.2024 становить 73176,08 грн.
З метою оформлення спадкових прав Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В., яким 09.04.2025 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме недоотриманої за життя пенсії у розмірі 73176,08грн. за період з 01.07.2022 по 30.06.2024. Підставою відмови стало те, що в ході провадження по спадковій справі встановлено наявність заповіту, складеного спадкодавцем, посвідченого Харченко Юлією Григорівною, приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області 16.02.2004 р. Проте, з`ясувати зміст цього заповіту не вбачається можливим. Василівський район Запорізької області, де розташований офіс нотаріуса і зберігається другий примірник заповіту, з 26.02.2022 є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України, нотаріус, що посвідчив вищевказаний заповіт, нотаріальну діяльність не здійснює, до державного нотаріального архіву справи нотаріуса не передавалися. Спадкоємець зі змістом заповіту не ознайомлений та самого заповіту не має.
06.09.2024 та 09.05.2025 Позивачка зверталася до Відповідача з заявами про виплату сум грошових коштів недоотриманої пенсії, яка була нарахована, водночас не була виплачена померлій матері. За результатами розгляду зазначених заяв, Позивачка отримала формальну відповідь щодо відмови відповідача про виплату сум грошових коштів у виді недоотриманої пенсії. 
Також, Позивачка зазначає про те, що Відповідач неправомірно розраховує суму недоотриманої за життя спадкодавця пенсії з 01.07.2022, оскільки мати Позивачки пенсію перестала отримувати з 01.03.2022 та 1/2 частку недоотриманої за життя пенсії за період з 01.03.2022 по 01.07.2022 становить 6098,00 грн.
З урахуванням викладеного Позивачка вважає своє право порушеним та має необхідність у зверненні до суду за захистом порушених прав, оскільки недоотримана за життя спадкодавцем пенсія входить до складу спадщини.
Просила: 
визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 (одну другу) частку недоотриманої за життя пенсії, що входить до складу спадщини, яка належала її матері за період з 01.07.2022 по 30.06.2024 у розмірі 36 588,04 грн;
1/2 (одну другу) частку недоотриманої за життя пенсії, що входить до складу спадщини за період з 01.03.2022 по 01.07.2022 у розмірі 6098,00 грн. та стягнути на свою користь вказані суми.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2025 року частково задоволено позовну заяву.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку спадкування за законом після смерті її матері, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 (одну другу) частку недоотриманої за життя пенсії, що входить до складу спадщини, яка належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 01.03.2022 по 30.06.2024 у розмірі 42 093 (сорок дві тисячі дев`яносто три) грн. 52 коп.
Стягнути з Головного Управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 , 1/2 (одну другу) частку недоотриманої за життя пенсії, що входить до складу спадщини, що належала її матері, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.03.2022 по 30.06.2024 у розмірі 42 093 (сорок дві тисячі дев`яносто три) грн. 52 коп.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд I інстанції безпідставно надав перевагу доводам позивача та не врахував докази відповідача, а отже висновки суду є помилковими.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують викладені у позовній заяві обставини та надають підстави стягнення недоотриманої пенсії в порядку спадкування за законом.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2024 по справі №336/7877/24 встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, місце народження: місто Запоріжжя, РНОКПП НОМЕР_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 на території, яка перебуває в тимчасовій окупації – в м.Василівка Василівського району Запорізької області, у віці 90 років.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2024 по справі №336/7877/24 виправлено описку, допущену у рішенні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2024 по цивільній справі №336/7877/24. Вважати вірним у другому абзаці резолютивної частини судового рішення вік, у якому настала смерть фізичної особи ОСОБА_3 - «у віці 87 років.», замість невірного «у віці 90 років.».
04.09.2024 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) видано свідоцтво про смерть 05.06.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , актовий запис №1018.
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина.
Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3 від 21.03.1958, матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 .
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 18.04.2013 № 00012056814.
10.09.2024 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В. заведена спадкова справа № 62/2024 після смерті ОСОБА_3 .
Відповідно до копії спадкової справи спадкоємцями майна померлої ОСОБА_2 є її доньки - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . До спадкового майна входить недоотримана пенсія.
Відповідно до довідки №252 від 23.09.2024 Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області та отримувала пенсію за віком. Виплату пенсії припинено з 01.07.2024 у зв`язку із смертю ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). На дату формування довідки недоотримана пенсія за період з 01.07.2022 по 30.06.2024 складає 73 176,08 грн.
Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Салтан В.В. від 09.04.2025 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку недоотриманої пенсії ОСОБА_3 , у сумі 73 176,08 грн., яка зберігається у Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Причиною відмови є те, що в ході провадження по спадковій справі встановлена наявність заповіту, складеного спадкодавцем, посвідченого Харченко Юлією Григорівною, приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області 16 лютого 2004 року за реєстровим № 191 (номер у Спадковому реєстрі 8545404). З`ясувати зміст цього заповіту не вбачається можливим. Василівський район Запорізької області, де розташований офіс нотаріуса, і зберігається другий примірник заповіту, відноситься до переліку територій де ведуться бойові дії (Перелік затверджено наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно до Наказу № 267 від 04 вересня 2024 року), нотаріус, що його посвідчив, нотаріальну діяльність не здійснює, до державного нотаріального архіву справи нотаріуса не передавались, що підтверджується відповіддю Запорізького обласного державного нотаріального архіву №331/01-21 від 17.03.2025 року. Спадкоємець зі змістом заповіту не ознайомлений та самого заповіту не має.
Позивачка 09.05.2025 та 10.09.2024 зверталася до ГУПФУ в Запорізькій області із заявами. Факт надходження заяв Відповідач визнав у відзиві на позовну заяву.
З тексту заяви ОСОБА_1 від 06.10.2024, яка разом з доданими документами була направлена на адресу Відповідача засобами поштового зв`язку, що підтверджується квитанцією відділення пошти, та отримана останнім 10.09.2024, вбачається, що ОСОБА_1 просила: повідомити розмір нарахованої, але не виплаченої пенсії ОСОБА_2 за період з березня 2022 до моменту смерті пенсіонера; виплатити ОСОБА_1 донці померлого пенсіонера суми пенсії, що залишилася недоотриманою за період з березня 2022 до моменту смерті пенсіонера – ОСОБА_2 . 
У відповідь на вказану заяву ГУПФУ в Запорізькій області листом від 24.09.2024 р. №0800-0502-8/84011 повідомило ОСОБА_1 про те, що для виплати недоотриманої пенсії необхідно подати заяву з доданими документами, скориставшись послугами вебпорталу. Також повідомлено, що розмір недоотриманої пенсії за період з 01.07.2022 по 30.06.2024 становить 73176,08 грн.
09.05.2025 ОСОБА_1 звернулася через вебпортал Пенсійного фонду України до відповідача із заявою питання виплати недоотриманої пенсії з додатками, в якій просила виплатити їй, як члену сім`ї пенсіонера, ОСОБА_2 суму пенсії, що належала матері і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю за період з березня 2022 до моменту смерті.
Листом ГУПФУ в Запорізькій області від 26.05.2025 ОСОБА_1 роз`яснено необхідність звернення через вебпортал Пенсійного фонду України до відповідача із заявою з питання виплати недоотриманої пенсії.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст частини третьої статті 52 Закону також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Положення частин другої, третьої статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19, які відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України повинні враховуватись при застосуванні відповідних норм права.
Отже, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, із нарахованої, але неотриманої пенсії.
Спадкоємцями першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_2 є доньки спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . До спадкового майна входить недоотримана пенсія. Протягом шестимісячного строку, інші особи (можливі спадкоємці) заяв про прийняття спадщини до будь-якого нотаріуса на підконтрольній території України не подавали, в тому числі і заяви про прийняття спадщини за заповітом, складеним спадкодавцем 16.02.2004, який був посвідчений ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області. Отже, усі можливі спадкоємці за заповітом, спадщину після смерті спадкодавця, не прийняли, в тому числі недоотриману за життя спадкодавця ОСОБА_2 пенсію.
Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
У статті 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі № 220/30/21 (провадження № 61-10575св21) зазначено, що "законодавець не забороняє спадкування права на отримання нарахованої, але не одержаної пенсії (доплат до пенсії). Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 286/3516/16-ц (провадження № 14-95цс19). 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначено, що: "тлумачення статті 1227 ЦК України свідчить, що:
- цією нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та неотриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини;
- право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК). Відповідно при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом;
- право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати.
Зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями ЗУ «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.
Положення частин другої, третьої ст. 52 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину».
Також у вказаній постанові ВС від 23.02.2022 у справі № 428/10113/20 надав оцінку неправомірній відмові відповідача у справі обрахувати розмір пенсії спадкодавця за період, більший ніж 3 роки з дати звернення спадкоємців.
За правилами ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Згідно зі ст. 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну. Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи неї проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Як встановлено, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2024 по справі №336/7877/24 встановлено факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, місце народження: місто Запоріжжя, РНОКПП НОМЕР_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 на території, яка перебуває в тимчасовій окупації – в м. Василівка Василівського району Запорізької області, у віці 90 років.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2024 по справі №336/7877/24 виправлено описку, допущену у рішенні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.08.2024 по цивільній справі №336/7877/24. Вважати вірним у другому абзаці резолютивної частини судового рішення вік, у якому настала смерть фізичної особи ОСОБА_3 - «у віці 87 років.», замість невірного «у віці 90 років.».
04.09.2024 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) видано свідоцтво про смерть 05.06.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , актовий запис №1018.
Відповідно до довідки №252 від 23.09.2024 Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області та отримувала пенсію за віком. 
Виплату пенсії припинено з 01.07.2024 у зв`язку із смертю ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). 
Позивачка у позові просила визнати за нею право власності та стягнути на свою користь недоотриману за життя спадкодавця ОСОБА_2 пенсію з березня 2022 року по 30.06.2024 року.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до переконання, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав Позивачки, як спадкоємця першої черги на отримання 1/2 частки належного їй спадкового майна у вигляді недоотриманої пенсії, з чим погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги щодо помилково визначеного позивачкою періоду часу за який померла не отримувала пенсію, оскільки, відповідно до матеріалів пенсійної справи ОСОБА_2 до 01.07.2022 отримувала пенсію, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.08.2024 по справі №336/7877/24 місцем смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України є м. Василівка Василівського району Запорізької області.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376 м. Василівка Василівської міської територіальної громади з 26.02.2022 року є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України.
Згідно довідки ГУПФУ в Запорізькій області вих. №88/0401 від 24.07.2025 вбачається, що розмір пенсії ОСОБА_2 за березень – червень 2022 складав 2752,74 грн. у місяць, а загалом за чотири місяці 11010,96 грн. 
Скаржник стверджує, що вказаний розмір пенсії був виплачений ОСОБА_2 , на підтвердження вказаного твердження надає витяги з відомостей на виплату пенсії, грошової допомоги за березень-червень 2022 року.
Згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків. 
Колегія суддів критично оцінює зазначені довідки, оскільки вказані відомості складені самим відповідачем та не підтверджують виплату пенсії саме ОСОБА_2 , не містять даних, кому перераховуються та виплачуються кошти у відділенні АТ «Укрпошта».
Твердження апеляційної скарги, що позивачка не зверталась до відповідача з заявою для виплати недоотриманої пенсії, спростовуються наявними в матеріалах справи заявами від 06.09.2024 року та 09.05.2025 року (а.с.22, 23-24).
З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими і їх слід задовольнити з підстав, які викладені у рішенні суду.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області слід залишити без задоволення, а рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: