Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2026 року Справа№200/4600/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі – відповідач, ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях), надісланий через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 26 червня 2025 року, в якому позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати винагороди за участь у антитерористичній операції ОСОБА_1 за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року;
- зобов`язати ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за участь у антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду справа № 200/4600/25 передана на розгляд судді Череповського Є.В.
30 червня 2025 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановив строк для подання заяв по суті справи; витребував у відповідача докази.
Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі – КАС).
За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду адміністративна справа № 200/4600/25 передана на розгляд судді Кравченко Т.О.
28 жовтня 2025 року суд постановив ухвалу про справи до провадження; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Про прийняття справи до провадження повідомлені в порядку, визначеному КАС.
З клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін учасники справи до суду не зверталися, а тому на підставі ч. 5 ст. 260 КАС справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС при розгляді справи за правилами прощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Як на час прийняття позовної заяви та відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду справи по суті триває широкомасштабна збройна агресія російської федерації проти України, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».
Указом Президента України від 20 жовтня 2025 року № 793/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21 жовтня 2025 року № 4643-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що проходив службу в Службі безпеки України, є учасником бойових дій.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що відповідач не нарахував та не виплатив позивачеві винагороду за участь в антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.
Позивач стверджує, що на підставі відповідного наказу з 15 липня 2014 року був залучений до виконання обов`язків військової служби в районі проведення антитерористичної операції, у ході виконання яких 17 липня 2014 року був незаконно позбавлений волі та протиправно утримувався озброєними бойовиками, тобто був у полоні з 17 липня 2014 року по 08 вересня 2014 року, що підтверджено актом розслідування нещасного випадку від 18 листопада 2015 року, актом про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, від 18 листопада 2015 року (форма НВС-1) та випискою з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.
Після виїзду з тимчасово окупованої території позивач звернувся до комунального закладу «Нікопольська міська лікарня № 1», де почав лікування з 26 вересня 2014 року. Загальний період його лікування і реабілітації тривав з 26 вересня 2014 року до 31 жовтня 2014 року, що підтверджено медичними документами.
Позивач наголошував на тому, що потрапив в полон та отримав поранення, травми, захворювання під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, що нерозривно пов`язане з виконанням ним свої службових обов`язків і підтверджено витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 27 червня 2019 року № 105/848. 
У цій постанові вказано, що поранення, травми, захворювання, ТАК, отримані при захисті Батьківщині.
Позивач покликався на норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. ч. 1, 3 ст. 3, ст. 12, ч. 2 ст. 13 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-ІV «Про боротьбу з тероризмом» (далі – Закон № № 638), ч. 6 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011), п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2014 року № 158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» (далі – Постанова КМУ № 158), п. 1 наказу Міністерства оборони України від 12 червня 2014 року № 383 «Про виплату винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2014 року за № 637/25414, (далі – Наказ Міноборони № 383), п. п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі – Постанова КМУ № 24) і доводив, що має право на отримання винагороди за участь в антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, впродовж якого він перебував у полоні та проходив лікування.
Вважаючи протиправною бездіяльність ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті винагороди за участь у антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Просив задовольнити позов.
Відповідач позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та способом, що визначені законодавством.
Відповідач наголосив на відсутності правових підстав для виплати винагороди через відсутність рішення керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення ОСОБА_1 до проведення антитерористичної операції з 15 липня 2014 року.
Зазначив, що у спірний період діяв наказ Центрального управління Служби безпеки України від 12 червня 2014 № 320 «Про виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичних операціях», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2014 року за № 636/25413, (далі – Наказ ЦУ СБУ № 320), п. 1 якого передбачав виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.
При цьому згідно з ч. 2 ст. 13 Закону № 638 за рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів) Служби безпеки України, а також інших суб`єктів.
Відтак, за висновком відповідача, для безпосередньої участі в антитерористичній операції співробітник Служби безпеки України мав бути залучений до антитерористичної операції відповідним рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України. Однак рішення керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення ОСОБА_1 до проведення антитерористичної операції з 15 липня 2014 відсутнє.
З огляду на відсутність рішення керівника Антитерористичного центру при Служби безпеки України про залучення позивача до антитерористичної операції останній не може вважатись таким, що брав безпосередню участь в антитерористичній операції, а тому відсутні підстави для нарахування і виплати йому відповідної винагороди.
Відповідач наголошував на відсутності підстав для нарахування і виплати позивачеві винагороди за час перебування в полоні з 17 липня 2014 року по 08 вересня 2014 року, (навіть якщо припустити наявність рішення керівника Антитерористичного центру при Служби безпеки України про залучення позивача до антитерористичної операції), оскільки Наказ ЦУ СБУ № 320 не передбачав виплату винагороди за час перебування в полоні.
Також відповідач наголошував на відсутності підстав для виплати винагороди за періоди з 09 вересня 2014 року по 25 вересня 2014 року та з 21 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, (навіть якщо припустити наявність рішення керівника Антитерористичного центру при Служби безпеки України про залучення позивача до антитерористичної операції), оскільки п. 2 Наказу ЦУ СБУ № 320 передбачав виплату винагороди за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травмами, каліцтвами), отриманими під час участі у зазначених операціях і заходах, однак згідно з медичними документами ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні лише в періоди з 26 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року та з 30 вересня 2014 року по 20 жовтня 2014 року.
Просив відмовити в позові.
Позивач надав відповідь на відзив, наполягав на задоволенні позовних вимог.
З приводу відсутності наказу керівника Антитерористичного центру при Служби безпеки України позивач зауважив, що ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях проводило службове розслідування з приводу його потрапляння в полон; за висновком, який міститься в акті розслідування нещасного випадку та в акті про нещасний випадок, потрапляння в полон пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а згідно з висновком Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 27 червня 2019 року поранення, травми, захворювання, отримані позивачем при захисті Батьківщині.
Позивач наголошував на тому, що розслідуванням встановлено, що він потрапив у полон під час антитерористичної операції, виконуючи обов`язки військової служби, продовжуючи збір та передачу службової інформації.
Також позивач покликався на п. 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413, (далі – Порядок № 413) і вказував на те, що цим Порядком визначений перелік документів, якими підтверджується безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення. До таких документів належать документи про перебування особи в районах проведення антитерористичної операції з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, в тому числі витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень.
Позивач вказував на те, що перебував в м. Донецьк 17 липня 2014 року і його потрапляння в полон пов`язано з виконанням обов`язків військової служби, що є свідченням його безпосередньої участі у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення. 
Зазначив, що в силу положень ч. 6 ст.9 Закону № 2011 має право на отримання винагороди за час перебування в полоні, а відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови КМУ № 24 – за час перебування на лікуванні.
Відповідач надав заперечення, в яких наполягав на відсутності підстав для задоволення позову, наголосивши на тому, що позивач помилково ототожнює «виконання обов`язків військової служби в районі антитерористичної операції» і «залучення до проведення антитерористичної операції», оскільки військовослужбовець може виконувати обов`язки військової служби в районі антитерористичної операції, але при цьому не бути залученим до проведення антитерористичної операції.
Відповідач наполягав на тому, що в силу положень ч. 2 ст. 13 Закону № 638 для безпосередньої участі в антитерористичній операції співробітник Служби безпеки України має бути залучений до антитерористичної операції відповідним рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, однак такий наказ за спірний період відсутній. 
Також відповідач зауважив, що п. 1 Постанови КМУ № 24, на яку покликається позивач, йдеться про виплату винагороди за час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, а не за весь час лікування.
Позивач надав заперечення, в яких покликався на п. 4 Порядку № 413 і зазначив, що вказівка керівництва, зафіксована у матеріалах розслідування, є належним доказом на підтвердження факту виконання ним завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення.
Також позивач покликався на абз. 3 п. 1 Постанови КМУ № 24 як правову підставу для виплати винагороди за час лікування.
Відповідач надав пояснення, в яких вказував на безпідставність аргументів позивача з мотивів, що наведені вище.
Наголосив, що п. 4 Порядку № 413 визначені різні групи документів, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій; при цьому документи про перебування в районі антитерористичної операції не є документами, які підтверджують залучення до виконання завдань антитерористичної операції.
Зазначив, що оскільки позивач не був залучений до безпосередньої участі в антитерористичній операції наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України на момент отримання поранення, травм він не може вважатись таким, що брав безпосередню участь в антитерористичній операції, а тому не набув право на отримання винагороди за час стаціонарного лікування згідно з абз. 3 п. 1 Постанови КМУ № 24.
Позивач надав додаткові пояснення, в яких знову наголосив на необхідності застосування норм п. 4 Порядку № 413 з мотивів, що викладені вище.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив таке.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
З 30 січня 2019 року місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить штамп про реєстрацію місця проживання, проставлений в паспорті.
Відповідач – Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (ідентифікаційний код 20001504).
ОСОБА_1 проходив службу в Службі безпеки України.
Згідно з витягом з наказу ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 31 травня 2025 року № 391-ОС/дск «По особовому складу» підполковник ОСОБА_1 , співробітник 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області), звільнений наказом Служби безпеки України від 25 квітня 2025 року № 544-ОС/дск, на підставі пп. «б» п. 61 Положення № 1262/2007, пп. «д» (у зв`язку із звільненням з полону (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232, у запас Збройних Сил України, був виключений зі списків особового складу з 03 червня 2025 року.
Вислуга років на день виключення позивача зі списків особового складу складала: календарна – 26 років 11 місяців 05 днів, пільгова – 12 років 06 місяців 18 днів, загальна – 39 років 05 місяців 23 дні.
Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати винагороди за участь в антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.
З приводу перебування позивача в полоні суд встановив таке.
Як свідчить акт розслідування нещасного випадку, що стався 17 липня 2014 року о 17 годині 30 хвилин в Управлінні Служби безпеки України в Донецькій області, затверджений 18 листопада 2025 року:
«[…]
3. Обставини, за яких стався нещасний випадок.
17 липня 2014 року ОСОБА_1 знаходився за місцем свого проживання в м. Жданівка […], за вказівкою керівництва УСБУ в Донецькій області, з метою виконання обов`язків військової служби, продовжуючи збір та передачу службової інформації. […]
17 липня 2014 року близько 17:30 до будинку ОСОБА_1 під`їхала група озброєних людей близько 15 осіб, оточили будинок з усіх сторін та запропонували йому задатись, погрожуючи використати зброю.
Після цього ОСОБА_1 […] незаконно позбавили волі та погрузили в мікроавтобус та відвезли в штаб так званого «ополчення ДНР» в м. Жданівка, де зав`язали очі та руки. Протримавши біля двох годин у вказаному мікроавтобусі, його повезли до м. Донецьк в УСБУ в Донецькій області.
По приїзді в Управління на ОСОБА_1 намагались психологічно вплинути (імітація розстрілу). Після чого у приміщенні Управління здійснили постріл в праву […], та […] дістали кулю, яка застрягла в м`яких тканинах ноги, перев`язали та зв`язаного заперли в підвалі Управління в невеликій кімнаті, де він провів ніч.
На другий день ОСОБА_1 повели на допит […].
Під час допиту, який супроводжувався психологічними психологічним та фізичним впливом, вони вимагали від ОСОБА_1 дані щодо місцезнаходження його колег із Харцизького МРВ та інформацію щодо роду діяльності, при цьому погрожуючи прострелити коліно. […]
Після цього ОСОБА_1 надали медичну допомогу (змінили пов`язку на нозі) і перевели в інше підвальне приміщення, […]. На протязі наступних декількох діб ОСОБА_1 періодично викликали на допити, на яких також чинились заходи фізичного впливу.
25 липня 2014 року ОСОБА_1 […] із зав`язаними очима та руками вивезли у невідомому напрямку та привезли до якоїсь адмінбудівлі. Після цього знову почали допитувати […]. […] Після допиту приблизно о другій годині ночі знову загрузили у мікроавтобус та відвезли в якесь підвальне приміщення в промисловій зоні м. Донецьк. Як потім зрозумів ОСОБА_1 , це був завод ізоляційних матеріалів, розташований за адресою: м. Донецьк, […].
У вказаному підвалі із зав`язаними очима і руками, знаходячись практично весь час в сидячому положенні ОСОБА_1 провів близько чотирьох діб.
Потім ОСОБА_1 повели на допит […]. Під час допиту […] ОСОБА_1 періодично підвергався фізичному впливу (наносились удари в область голови, ніг та хребта).
На другий день до підвалу зайшли охоронці та перевели ОСОБА_1 в маленьке приміщення, яке раніше використовувалось як холодильна камера і де була відсутня вентиляція. Приблизно через 12-15 годин він відчув нестачу повітря та почав стукати в двері, які відкрив охоронець та повідомив, що про нього забули. Після цього ОСОБА_1 перевели до заводського бомбосховища, […]. […] Під час перебування там у ОСОБА_1 значно погіршився стан здоров`я, почалось оніміння кистей рук та ступень, а також почала гнити поранена нога. В зазначеному місці він знаходився до 11 серпня 2014 року. В цей день ОСОБА_1 визвав один із представників «ДНР» […] і запропонував зв`язатись зі своїми рідними та попростити за звільнення 2 000 доларів США, на що ОСОБА_1 погодився. Після цього ОСОБА_1 зв`язався зі своєю дружиною та повідомив їй вказану інформацію. Приблизно через дві доби батько ОСОБА_1 приїхав до м. Донецьк та передав представника «ДНР» 20 000 грн. Після цього ОСОБА_1 одразу вивели із бомбосховища, надали медичну допомогу, почистили та зашили ногу, надали медикаменти, покормили, відвели до душу та перевели до кімнати на п`ятому поверсі.
08 вересня 2014 року ОСОБА_1 сказали, щоб він збирав свої речі та їхав додому. Оскільки у ОСОБА_1 не було документів в грошей, він подзвонив своїм знайомим у м. Донецьк, які викликали йому таксі.
В м. Донецьк ОСОБА_1 переховувався близько тижня, доки його дружина не привезла особисті речі і документи. Після чого він вирішив виїхати разом з родиною з м. Донецьк. […]
[…]
За фактом встановлення обставин захоплення в полон співробітника Управління СБ України в Донецькій області Чорнокожі О.М. розпочато кримінальне провадження № 22015050000000201 від 09 вересня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України […].
[…]
6. Висновок комісії.
Комісія, провівши розслідування нещасного випадку, проаналізувавши зібрані матеріали […], дійшла висновку:
- нещасний випадок із співробітником Управління СБ України ОСОБА_1 стався під час виконання ним обов`язків військової служби в районі проведення антитерористичної операції, внаслідок протиправних дій сторонніх осіб, у результаті нанесення тілесних ушкоджень при перебуванні в полоні. Даний нещасний випадок пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, береться на облік та про нього складається акт за формою НВС-1.
[…]».
Аналогічні обставини наведені в акті про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, від 18 листопада 2015 року № 56/39-3597нт.
В переліку матеріалів розслідування зазначені: наказу начальника Управління СБ України в Донецькій області № 535/ДСК від 17 листопада 2015 року «Про призначення розслідування нещасного випадку»; рапорт потерпілого ОСОБА_1 від 16 листопада 2015 року; пояснювальна записка ОСОБА_1 від 14 вересня 2015 року; пояснювальна записка свідка ОСОБА_2 від 16 вересня 2015 року; пояснювальна записка ОСОБА_3 від 03 листопада 2015 року; пояснювальна записка ОСОБА_4 від 14 вересня 2015 року; пояснювальна записка свідка ОСОБА_5 від 05 травня 2015 року; копія пояснювальної записки свідка ОСОБА_6 від 15 вересня 2015 року; службова характеристика на ОСОБА_1 від 03 листопада 2015 року; копія довідки комунального закладу «Нікопольська міська лікарня» з історії хвороби № 1522 від 30 вересня 2014 року; копія постанови СБУ ВМУ ЦВЛК № 2607 від 16 жовтня 2014 року; копія виписного епікризу ЦГ ВМУ СБУ із медичної картки стаціонарного хворого № 4526 від 20 жовтня 2014 року; копія висновку про відбір на медичну реабілітацію/направлення на медичну реабілітацію СБУ ЦП ВМУ № 2418 від 15 жовтня 2014 року; копія довідки ЛВЛ ВМУ СБУ № 2607 від 31 жовтня 2015 року; копія довідки ВМУ СБУ № 216 від 20 жовтня 2014 року про випадок тимчасової непрацездатності; копія виписки ЛВЛ ВМУ СБУ з історії хвороби № 993 від 31 жовтня 2014 року; довідка ВМУ СБУ № 20/509/А від 01 жовтня 2015 року стосовно тяжкості травми; довідка за карткою військовослужбовця капітана ОСОБА_1 (Б-012129) № 56/9/4312ДСК від 11 листопада 2015 року; довідка слідчого відділу Управління СБ України в Донецькій області щодо кримінального провадження № 22015050000000201 від 27 жовтня 2015 року № 56/13-6051нт; довідка військової прокуратури сил антитерористичної операції Донецького гарнізону № 3853 від 09 жовтня 2015 року.
Наказ керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення позивача до проведення антитерористичної операції в переліку матеріалів розслідування відсутній.
Згідно з випискою з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, від 28 лютого 2024 року № 06-08/2879 ОСОБА_1 визнаний особою позбавленою особистої свободи; дата початку позбавлення особистої свободи – 17 липня 2014 року; дата звільнення – 08 вересня 2014 року.
З приводу проходження позивачем лікування після звільнення з полону суд встановив таке.
Згідно з випискою з історії хвороби від 30 вересня 2014 року № 1522, що видана комунальним закладом «Нікопольська міська лікарня № 1» ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 26 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року.
Відповідно до виписного епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 4526, виданого неврологічним відділенням Центрального госпіталя Військово-медичного управління Служби безпеки України, ОСОБА_1 був госпіталізований 30 вересня 2014 року і виписаний 20 жовтня 2014 року.
Згідно з висновком про відбір на медичну реабілітацію, виданим лікарсько-консультативною комісією, та направленням на медичну реабілітацію № 2418, виданим Центральною поліклінікою Військово-медичного управління Служби безпеки України, ОСОБА_1 був направлений на медичну реабілітацію з 20 жовтня 2014 року.
Як свідчить постанова Центральної військово-лікарської комісії Військово-медичного управління Служби безпеки України № 2607 (протокол засідання від 16 жовтня 2014 року № 91), військовослужбовець ОСОБА_1 має діагноз: «Посттравматична торакалгія. Нейропатія малогомілкового нерва зліва. Остеохондроз грудного, поперекового відділів хребта, тораколюмбалгія»; потребує звільнення від виконання службових обов`язків та надання відпустки у зв`язку з хворобою для лікування у лікарні відновного лікування «Ворзель» строком на 12 діб з 20 жовтня 2014 року.
Згідно з довідкою (до постанови 2607), що видана Центральним госпіталем Військово-медичного управління Служби безпеки України, ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в лікарні відновного лікування ВМУ СБ України з 20 жовтня 2014 року по 31 жовтня 2014 року; потребує подальшого амбулаторного лікування.
Відповідно до постанови Центральної військово-лікарської комісії Військово-медичного управління Служби безпеки України (протокол від 27 червня 2019 року № 105/848) поранення: «Вогнепальне поранення середньої третини правої гомілки (17 липня 2014 року); травми: «Численні забої області голови, ніг, хребта», а також «Посттравматичний поширений остеохондроз хребта, вертеброгенна торакалгія; компресійно-ішемічна нейропатія малогомілкового нерва зліва з частковим парезом стопи; нейропатія лівого ліктьового нерва; посттравматичний астено-невротичний синдром» майора ОСОБА_1 та їх віддалені наслідки у вигляді «келоїдного рубця після вогнепального поранення середньої третини правої гомілки (17 липня 2014 року). Варикозного розширення вен лівої нижньої кінцівки. ХВН 0. Остеохондрозу, спондилоартрозу, спондильозу грудного відділу хребта, гриж Шморля Тh3-Th5, Th7-Th8 без порушення стато-динамічної функції хребта», ТАК, отримані при захисті Батьківщини.
Також суд встановив, що позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Службою безпеки України 06 листопада 2015 року.
На підставі довідки про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми з липня 2014 року по травень 2025 року, що видана ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях 09 липня 2025 року за № 15/201, суд встановив, що винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з липня 2014 року по жовтень 2014 року включно позивачеві не нараховувалась і не виплачувалась.
Разом з цим позивач отримував винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил в січні, лютому, квітні, червні, серпні, вересні, жовтні 2015 року; в січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді 2016 року; в січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2017 року; в січні, лютому, березні, квітні, травні, грудні 2018 року; в лютому, березні, квітні, травні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді, грудні 2019 року; в січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді 2020 року; в січні, лютому, березні, квітні, травні, червні, липні, серпні, вересні, жовтні, листопаді 2021 року; в січні, лютому, березні 2022 року.
Довідка про доходи, видана ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях 09 липня 2025 року за № 15/200, свідчить про те, що при звільненні зі служби винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року позивачу також не була нарахована і виплачена.
Наказ керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про залучення ОСОБА_1 до антитерористичної операції в період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року включно суду не наданий.
У відповідь на адвокатський запит представника позивача листом від 01 вересня 2025 року № 78/5-1026 ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях повідомило, що наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 25 липня 2025 року № 2/ДСК визначено залучення (відкликання) ОСОБА_1 до (з) проведення антитерористичної операції. Відомості, зазначені в цьому акті, містять службову інформацію. Відповідно до відомчих нормативно-правових актів Служби безпеки України витяги з актів Служби безпеки України, які мають грифи обмеження доступу, надсилаються до державних органів, установ, організацій чи окремих осіб підрозділом – головним розробником акту СБУ. Відтак, для отримання витягу з наказу про залучення ОСОБА_1 до проведення антитерористичної операції його представнику рекомендовано звернутися до Антитерористичного центру при Службі безпеки України.
Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Висновки суду по суті позовних вимог.
Ч. 2 ст. 19 Конституції України установлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні основи боротьби з тероризмом з метою захисту особи, держави і суспільства, повноваження і обов`язки органів виконавчої влади, об`єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв`язку із участю у боротьбі з тероризмом визначає Закон України від 20 березня 2003 року № 638-ІV «Про боротьбу з тероризмом» (далі – Закон № 638).
На час виникнення спірних правовідносин Закон № 638 діяв в редакція від 21 червня 2014 року та від 28 серпня 2014 року.
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 638, антитерористична операція – комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності; район проведення антитерористичної операції – визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.
Суб`єкти боротьби з тероризмом визначені ст. 4 Закону № 638.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону № 638 суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: 
Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю;
[…].
Відповідно до ч. 7 ст. 4 Закону № 638 координацію діяльності суб`єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України. 
Повноваження суб`єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом визначені ст. 5 Закону № 638.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 638 Служба безпеки України здійснює боротьбу з тероризмом шляхом проведення оперативно-розшукових та контррозвідувальних заходів, спрямованих на запобігання, виявлення та припинення терористичної діяльності, у тому числі міжнародної; збирає інформацію про діяльність іноземних та міжнародних терористичних організацій; провадить у межах визначених чинним законодавством повноважень виключно з метою отримання упереджувальної інформації у разі загрози вчинення терористичного акту або при проведенні антитерористичної операції оперативно-технічні пошукові заходи у системах і каналах телекомунікацій, які можуть використовуватися терористами; забезпечує через Антитерористичний центр при Службі безпеки України організацію і проведення антитерористичних заходів, координацію діяльності суб`єктів боротьби з тероризмом відповідно до визначеної законодавством України компетенції; здійснює досудове розслідування злочинів, пов`язаних з терористичною діяльністю; ініціює питання накладення на невизначений строк арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них за зверненням особи, яка може документально підтвердити потреби в покритті основних та надзвичайних витрат; забезпечує у взаємодії з розвідувальними органами України безпеку від терористичних посягань установ України за межами її території, їх співробітників та членів їхніх сімей.
Функції Антитерористичного центру при Службі безпеки України визначені ст. 7 Закону № 638.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 638 на Антитерористичний центр при Службі безпеки України покладається:
[…]
організація і проведення антитерористичних операцій та координація діяльності суб`єктів, які ведуть боротьбу з тероризмом чи залучаються до конкретних антитерористичних операцій; 
[…]. 
Управління антитерористичною операцією регламентовано нормами ст. 12 Закону № 638.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 638 для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує. 
Сили і засоби, що залучаються до проведення антитерористичної операції визначені ст. 13 Закону № 638.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 638 при проведенні антитерористичної операції використовуються сили і засоби (особовий склад, спеціалісти, зброя, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) суб`єктів боротьби з тероризмом, а також підприємств, установ, організацій, які залучаються до участі в антитерористичній операції, в порядку, визначеному згідно з Положенням, зазначеним у ч. 2 ст. 12 цього Закону. […].
Ч. 2 ст. 13 Закону № 638 установлено, що за рішенням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, до широкомасштабних, складних антитерористичних операцій у районі їх проведення залучаються та використовуються сили та засоби (особовий склад та спеціалісти окремих підрозділів, військових частин, зброя, бойова техніка, спеціальні і транспортні засоби, засоби зв`язку, інші матеріально-технічні засоби) Служби безпеки України, […].
Працівники правоохоронних органів, військовослужбовці та інші особи, які залучаються до антитерористичної операції, на час її проведення підпорядковуються керівнику оперативного штабу (ч. 3 ст. 13 Закону № 638).
Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оброни України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оброни України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».
04 червня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» (далі – Постанова КМУ № 158), яка набрала чинності 06 червня 2014 року.
П. 2 Постанови КМУ № 158 (в первісній редакції) установлено, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 01 травня 2014 року виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.
На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 417 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 4 червня 2014 р. № 158» (далі – Постанова КМУ № 417), яка набрала чинності 13 вересня 2014 року, п. 2 Постанови КМУ № 158 доповнений новим абзацом такого змісту:
«Виплата винагороди здійснюється також під час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травмами, каліцтвами), отриманими під час участі у зазначених операціях і заходах».
В подальшому на підставі п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» (далі – Постанова КМУ № 24), яка набрала чинності 03 лютого 2015 року, п. 2 Постанови КМУ № 158 визнаний таким, що втратив чинність, у частині виплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу винагороди в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш як 3 тис. гривень, у розрахунку на місяць.
П. 1 Постанови КМУ № 24 установлено, що в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.
Розмір винагороди визначається виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинен становити не менш як 3 тис. гривень на місяць. У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3 тис. гривень.
Винагорода військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва).
Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 24 військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам виплачуються додаткові винагороди за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.
П. 3 Постанови КМУ № 24 затверджені:
розмір винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду згідно з додатком 1;
розмір додаткових винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам за виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду згідно з додатком 2.
П. 4 Постанови КМУ № 24 Міністерству оборони разом з іншими заінтересованими державними органами доручено затвердити у двотижневий строк порядок та умови виплати винагород згідно з додатками 1 і 2, а також порядок підтвердження виконання завдань, визначених додатком 2.
Відповідно до п. 7 Постанови КМУ № 24 ця постанова набирає чинності з дня опублікування, крім розділу 2 додатка 1, який набирає чинності з настанням воєнного часу.
З огляду на те, що Постанова КМУ № 24 набрала чинності з дня опублікування, тобто з 03 лютого 2015 року, і не містить норм, які б передбачали надання їй зворотної дії у часі, суд відхиляє доводи і заперечення сторін, що ґрунтуються на нормах Постанови КМУ № 24, позаяк вони не поширюються на спірні правовідносини, що виникли за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року включно.
12 червня 2014 року Центральне управління Служби безпеки України відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 158 видало наказ № 320 «Про виплату винагороди за безпосередню участь в антитерористичних операціях», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16 червня 2014 року за № 636/25413, (далі – Наказ ЦУ СБУ № 320).
П. 1 Наказу ЦУ СБУ № 320 передбачав виплату військовослужбовцям підрозділів Центрального управління, органів, закладів, установ Служби безпеки України та Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою винагороду в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць (далі – винагорода).
Відповідно до абз. 1 п. 2 Наказу ЦУ СБУ № 320 винагороду належало виплачувати з дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у п. 1 цього наказу, а виплату припиняти з дня завершення такої участі.
В подальшому на підставі наказу Служби безпеки України від 20 жовтня 2014 року № 674, який застосовується з 13 вересня 2014 року, п. 2 Наказу ЦУ СБУ № 320 доповнений абзацом другим такого змісту:
«Виплата винагороди здійснюється також під час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травами, каліцтвами), отриманими під час участі у зазначених операціях і заходах».
П. 3 Наказу ЦУ СБУ № 320 (в редакції наказу Служби безпеки України від 20 жовтня 2014 року № 674, який застосовується з 13 вересня 2014 року), було установлено, що виплата винагороди здійснюється за наказами Голови Служби безпеки України або особи, яка його заміщує, першого заступника Голови Служби безпеки України – керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України на підставі мотивованих рапортів керівників підрозділів Центрального управління, органів, закладів, установ Служби безпеки України, Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погоджених начальником або заступником начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України.
Аналіз положень ст. 13 Закону № 638, Постанови КМУ № 158 та Наказу ЦУ СБУ № 320, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин і підлягають застосуванню при вирішенні публічно-правового спору, що виник між сторонами, зумовлюють висновок про те, що передумовою для виплати винагороди є безпосередня участь особи в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою. Право на отримання винагороди зберігається на час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травами, каліцтвами), отриманими під час участі у зазначених операціях і заходах.
Обов`язковою умовою для висновку про те, що особа брала безпосередню участь в антитерористичній операції, є включення такої особи до сил і засобів, що залучаються до проведення антитерористичної операції у районі її проведення, про що керівник Антитерористичного центру при Службі безпеки України, за погодженням із керівництвом відповідних суб`єктів боротьби з тероризмом, приймає відповідне рішення.
При цьому під час безпосередньої участі в антитерористичній операції особа підпорядковується керівнику оперативного штабу (ч. 3 ст. 13 Закону № 638).
Між тим, докази, які б свідчили, що в період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року включно ОСОБА_1 рішенням керівника Антитерористичного центу при Службі безпеки України був залучений до проведення антитерористичної операції у районі її проведення; що 17 липня 2014 року, перш ніж потрапити в полон, позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, підпорядковуючись керівнику оперативного штабу, суду не надані.
Натомість, як свідчить акт розслідування нещасного випадку, що стався 17 липня 2014 року о 17 годині 30 хвилин в Управлінні Служби безпеки України в Донецькій області, затверджений 18 листопада 2025 року, «17 липня 2014 року ОСОБА_1 знаходився за місцем свого проживання, за вказівкою керівництва УСБУ в Донецькій області, з метою виконання обов`язків військової служби, продовжуючи збір та передачу службової інформації».
Тобто на момент потрапляння в полон позивач за вказівкою свого керівництва виконував обов`язки військової служби, а не брав безпосередню участь в антитерористичній операції.
Як слушно зауважує відповідач, «виконання обов`язків військової служби за вказівкою керівництва в районі проведення антитерористичної операції» не є тотожним «безпосередній участі в антитерористичній операції». Однак позивач помилково ототожнює ці поняття.
Відтак, суд погоджується із запереченнями відповідача щодо відсутності підстав, визначених Постановою КМУ № 158 і Наказом ЦУ СБУ № 320, для нарахування та виплати позивачеві винагороди за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.
Також суд погоджується з запереченнями відповідача з того приводу, що винагорода виплачується під час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травами, каліцтвами), отриманими під час участі безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.
Тобто право на отримання винагороди зберігається не на весь період лікування (реабілітації), а лише на час перебування на стаціонарному лікуванні. При цьому таке стаціонарне лікування особа має проходити у зв`язку з пораненнями (контузіями, травами, каліцтвами), отриманими під час участі у згаданих вище операціях чи заходах. Однак, як слушно зазначає відповідач, у випадку позивача ці умови не були дотримані.
З приводу покликання позивача на норми ч. 6 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011) як правову підстав для виплати винагороди за час перебування в полоні суд зазначає таке.
Абз. абз. 1-2 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон […], зберігаються грошове та інші види забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, в розмірах, що встановлені військовослужбовцю на день захоплення його в полон […].
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон.
Разом з цим норма абз. 1 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011 не дає підстав для висновку про те, що позивач мав право на отримання винагороди за час перебування в полоні, позаяк в абз. 1 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011 йдеться про збереження за військовослужбовцями, захопленими в полон, грошового та інші види забезпечення, право на які вони набули на день захоплення в положень, а не встановлюється додаткова підстава для виплати винагороди.
Оскільки на день захоплення в полон у ОСОБА_1 не виникло право на отримання винагороди відповідно до Постанови КМУ № 158 і Наказу ЦУ СБУ № 320, норма абз. 1 ч. 6 ст. 9 Закону № 2011 не може слугувати підставою для «збереження» за ним цієї виплати на час перебування в полоні.
Суд відхиляє посилання позивача на норми Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413, (далі – Порядок № 413), оскільки цей Порядок визначає процедуру надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, та категорії таких осіб, а не встановлює умови виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.
Також суд вважає за необхідне відзначити, що наявність у позивача статусу учасника бойових дій, підтверджена посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Службою безпеки України 06 листопада 2015 року, не ж є підставою для висновку про те, що ОСОБА_1 набув право на отримання винагороди за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року включно.
Тим більше, що згідно з довідкою про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми з липня 2014 року по травень 2025 року, позивач отримував винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції/операції об`єднаних сил починаючи з січня 2015 року, тобто поза межами періоду, за який виникли спірні правовідносини.
Також сам по собі не може бути підставою для виплати позивачеві винагороди за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року висновок Центральної військово-лікарської комісії Військово-медичного управління Служби безпеки України (протокол від 27 червня 2019 року № 105/848) про те, що поранення: «Вогнепальне поранення середньої третини правої гомілки (17 липня 2014 року); травми: «Численні забої області голови, ніг, хребта», а також «Посттравматичний поширений остеохондроз хребта, вертеброгенна торакалгія; компресійно-ішемічна нейропатія малогомілкового нерва зліва з частковим парезом стопи; нейропатія лівого ліктьового нерва; посттравматичний астено-невротичний синдром» майора ОСОБА_1 та їх віддалені наслідки у вигляді «келоїдного рубця після вогнепального поранення середньої третини правої гомілки (17 липня 2014 року). Варикозного розширення вен лівої нижньої кінцівки. ХВН 0. Остеохондрозу, спондилоартрозу, спондильозу грудного відділу хребта, гриж Шморля Тh3-Th5, Th7-Th8 без порушення стато-динамічної функції хребта», ТАК, отримані при захисті Батьківщини.
Підсумовуючи викладене суд відзначає, що з огляду на встановлені фактичні обставини і правове регулювання спірних правовідносин, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати винагороди за участь у антитерористичній операції ОСОБА_1 за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року не підлягають задоволенню як безпідставні.
Позовні вимоги в частині зобов`язання ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за участь у антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року мають похідний характер від вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача і також не підлягають задоволенню.
Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити повністю.
Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень сторін не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Щодо строку звернення до адміністративного суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Строк звернення до адміністративного суду визначений ст. 122 КАС.
Так, згідно з ч. 1 ст. 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За правилами ч. 5 ст. 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Спірні правовідносини виникли щодо нарахування та виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 15 липня 2014 року по 31 жовтня 2014 року.
Положення ст. 122 КАС не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
У той же час ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин право позивача на звернення до адміністративного суду з приводу нарахування та виплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції не було обмежено будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі – Закон № 2352) внесені зміни до КЗпП.
Відповідно до п. 1 розділу ІІ Закону № 2352 цей Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 19 липня 2022 року.
На підставі пп. 18 п. 1 розділу І Закону № 2352 назва та частини 1 і 2 ст. 233 КЗпП викладені в такій редакції:
«Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
На підставі пп. 19 п. 1 розділу І Закону № 2352 текст ст. 234 КЗпП викладений в такій редакції:
«У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року».
Отже, внаслідок набрання чинності Законом № 2352, яким внесені зміни до ст. ст. 233, 234 КЗпП, зазнало змін правове регулювання правовідносин, які виникли з питань стягнення заробітної плати.
Зокрема, з 19 липня 2022 року в КЗпП відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату, без обмеження будь-яким строком.
При цьому, ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, окремо взагалі не врегульовує питання щодо строку звернення до суду працівника з позовом про стягнення заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці.
Натомість, ч. 1 ст. 233 КЗпП в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлений загальний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який становить три місяця з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
А ч. 2 ст. 233 КЗпП, в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, встановлені спеціальні строки звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору:
у справах про звільнення працівника – місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення;
у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Закон № 2352 не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії у часі.
Закон № 2352 містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, тобто з 19 липня 2022 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, ч. 1 ст. 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. 
З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Тобто, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов.
Таке правозастосування узгоджується з нормою ч. 4 ст. 3 КАС, відповідно до якої закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Таким чином, при вирішенні питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду має застосовуватися норма ч. 2 ст. 233 КЗпП, в редакції до внесення змін Законом № 2352, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин і передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Як наслідок, позивач не потребує поновлення строку звернення до суду з цим позовом.
Також суд вважає за необхідне зауважити, що рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 1 ст. 233 КЗпП в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
В мотивувальній частини цього рішення Конституційний Суд України, з-поміж іншого, зазначив:
«[…]
Строк звернення до суду відіграє ключову роль у забезпеченні юридичної визначеності: він створює передбачувані часові межі для оскарження дій чи бездіяльності.
Конституційний Суд України зазначає, що законодавець наділений дискрецією у визначенні строків звернення працівника до суду у трудових спорах і може встановлювати різні строки для різних категорій таких спорів з урахуванням характеру спірних правовідносин, правової природи вимог, тривалості або регулярності порушення, способу його виявлення, обсягу і складності доказування тощо.
Установлення строків звернення працівника до суду щодо вирішення трудового спору є допустимим лише за умови дотримання принципу домірності (пропорційності): вони мають бути застосовані з легітимною метою (юридична визначеність, ефективність судочинства), бути потрібними (захист від утрудненого доказування через плин часу) та не виходити за межі, виправдані в демократичному суспільстві. Окремим критерієм, що конкретизує пропорційність, є розумність установленого строку: його визнають конституційно допустимим лише тоді, коли він забезпечує реальну можливість звернення до суду, не створює надмірного чи несправедливого тягаря для особи та відповідає об`єктивним умовам суспільного життя на час ухвалення закону. Отже, строки звернення до суду мають забезпечувати ефективний судовий захист та застосовуватися пропорційно, не позбавляючи особу реальної можливості реалізувати своє право на судовий захист та захистити порушене право. Строки звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат відповідають вимогам Конституції України лише за умови, що вони не позбавляють сутності права на своєчасне одержання винагороди за працю; вони повинні бути вмотивовані легітимною метою юридичної визначеності й ефективності судочинства, залишати працівникові реальну і достатню можливість для звернення до суду, забезпечувати баланс інтересів працівника, роботодавця та суспільства.
Застосовуючи ці критерії до оспорюваних приписів Кодексу, Конституційний Суд України констатує: законодавець хоча й мав на меті дотримання юридичної визначеності та організації правосуддя, однак тримісячний строк у справах щодо стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є надмірно коротким.
Конституційний Суд України також зазначає, що баланс між правом працівника на своєчасне й повне одержання винагороди за працю, інтересом роботодавця у юридичній визначеності та захисті від безмежної в часі відповідальності, а також публічним інтересом у стабільності правопорядку й ефективності правосуддя в будь-якому разі не може бути досягнутий у спосіб позбавлення працівника можливості скористатися своїм правом на одержання винагороди за працю.
Конституційний Суд України вважає, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих ст. ст. 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих ст. ст. 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить ч. 1 ст. 8, ч. 7 ст. 43, ч. 1 ст. 55 Конституції України.
[…]».

Розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 139 КАС судові витрати розподілу не підлягають.
Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
4. Повне судове рішення складено 02 січня 2026 року. 

Суддя Т.О. Кравченко