Справа № 161/22012/25 
Провадження № 2/161/633/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: 
головуючого – судді Кихтюка Р.М.,
секретаря – Вегери Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в :

ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги мотивує тим, що 12.04.2020 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання коштів споживчого кредиту №2263069, згідно з умовами якого відповідач отримала кошти в розмірі 5000,00 грн. та зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти відповідно до умов договору.
Вказує, що 07.12.2020 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги №ККАУ-07122020, відповідно до умов якого ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2263069 від 12.04.2020 року.
Зазначає, що відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на дату звернення до суду становить 16400,00 грн., з яких: 5000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 11400,00 грн. – за відсотками.
У зв`язку з чим, просить суд стягнути з відповідача на користь товариства вказану заборгованість, а також понесені судові витрати.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року справу прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
05.11.2025 року від відповідача надійшов відзив, у якому просила в задоволенні позову відмовити, зокрема, у зв`язку з пропуском строків позовної давності, неукладання кредитного договору із ТОВ ФК «Кредит-Капітал», відсутності доказів правонаступництва, несправедливими умовами договору.
Дослідивши письмові докази в справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 611, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 12.04.2020 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання коштів споживчого кредиту №2263069, згідно з умовами якого відповідач отримала кошти в розмірі 5000,00 грн. та зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти відповідно до умов договору (а.с. ).
При цьому, кошти були перераховані відповідачу 12.04.2020 року, що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» та інформацією АТ «Універсал Банк» (а.с. ).
З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов договору відповідач не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання.
Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що борг ОСОБА_1 за кредитним договором становить 16400,00 грн., з яких: 5000,00 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 11400,00 грн. – за відсотками (а.с. ).
Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачем по справі суду надано не було.
07.12.2020 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги №ККАУ-07122020, відповідно до умов якого ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2263069 від 12.04.2020 року (а.с. ).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відтак, ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Непогашення відповідачем заборгованості перед кредитором за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань.
Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
На момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернула.
Суд не вбачає підстав для зменшення розміру позовних вимог позивача, зокрема в частині нарахованих відсотків з огляду на несправедливість умов кредитного договору, оскільки відповідач до укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, що свідчить зокрема підписання нею паспорта споживчого кредиту, де містяться всі істотні умови кредитного договору, зокрема інформація про річну та денну процентну ставку, погодилася з ними та уклала договір з первісним кредитором. Крім того, відповідач не скористалася правом протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання нею грошових коштів (згідно ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування»). 
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Такі правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 664/1261/16-ц, від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18, від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19, від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19.
Крім того, у постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зазначається, що суди попередніх інстанцій встановили, якщо умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру процентів річних, що підлягають стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає за правильне це робити, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, а тому суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».
Відтак, з аналізу змісту вказаних правових висновків ВС та ВП ВС, стає зрозумілим, що кваліфікувати як несправедливі (а отже і недійсні) можна умови договору щодо нарахування санкцій за порушення однією зі сторін своїх договірних зобов`язань, у разі, якщо їх розмір вносить істотний дисбаланс у обсяг прав та обов`язків учасників правовідношення за договором.
У даному ж випадку заборгованість, що нараховується позивачем у справі, стосується виконання зобов`язань позичальника по сплаті відсотків за користування кредитними коштами (тобто своєрідної оплати за законне та правомірне строкове користування чужим майном), у той час як вищевказані правові висновки стосуються санкційних нарахувань, тобто тих, що мають місце у разі неправомірного користування позичальником отриманими по кредиту коштами, наприклад це може бути неустойка (пеня чи штраф), а також нарахування відсотків річних за приписами ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання грошових зобов`язань.
Отже, правових підстав для зменшення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами, про що вказує відповідач у поданому відзиві суд не вбачає.
Вирішуючи заяву відповідача про застосування до заявлених позовних вимог позовної давності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі та сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стосовно обов`язковості застосування строків позовної давності, то у справі «Grafescolo S.R.L. проти Молдови» суд вказав, що роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство закону, що є обов`язковим для країн, які підписали конвенцію. Суди не повинні ігнорувати заяви про застосування позовної давності, і належним чином обґрунтовувати причини її незастосування.
Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, з 12 березня 2020 року на території України введено, та в подальшому продовжено до 31 грудня 2022 року карантин, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 року №1423 дію карантину продовжено до 30.04.2023 року, а постановою КМУ від 25.04.2023 року №383 – до 30.06.2023 року.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
У відповідності до п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
24.02.2022 року в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє до цього часу. Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 року, на набрання чинності Законом України від 30.03.2020 року №540-ІХ щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину та воєнного стану, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено.
Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України не виконав взяті на себе зобов`язання перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором №2263069 від 12.04.2020 року, укладеним з ТОВ «Авентус Україна», а тому прийшов до висновку, що заборгованість за тілом кредиту та відсотками на загальну суму 16400,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
При цьому, до часткового задоволення підлягають вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ст. 133 ч. 1, 3 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На виконання вказаних вимог закону позивачем надано: договір про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2024 року, детальний опис наданих послуг від 08.10.2025 року до договору про надання правової допомоги, укладені з адвокатським об`єднанням «Апологет»; згідно яких адвокатське об`єднання надало ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» правову допомогу, вартість якої визначена в розмірі 8000,00 грн.
Разом з тим, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
А тому, враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, з врахуванням вимог розумності і справедливості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача слід стягнути 2422,40 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 141, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 526, 549, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 2263069 від 12.04.2020 року в розмірі 16400 (шістнадцять тисяч чотириста) грн. 00 коп., 3000 (три тисячі) грн. понесених витрат на правничу допомогу та 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасниками справи є:
Позивач – товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», адреса: Львівська область, м. Львів, вул. Смаль-Стоцького, 1. Корпус 28, код ЄДРПОУ – 35234236.
Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складений 12 січня 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду 
Волинської області           Р.М. Кихтюк