П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/39958/24	

Категорія: 106000000	Головуючий у суді І інстанції: Бойко О. Я. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі за позовом адвоката Гаспарянца Дмитра Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні

в с т а н о в и В:

У грудні 2024 року адвокат Гаспарянц Д. М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) (далі – Військова частина НОМЕР_2 ) з непроведення належного розрахунку з ОСОБА_1 з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби 07.09.2022 у період з 07.09.2022 по 30.11.2024;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби ОСОБА_1 07.09.2022.
В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат пояснив, що його довіритель проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.09.2022 №360-ОС виключено зі списків особового складу та знято з усіх виді забезпечення полковника ОСОБА_1 , начальника відділу комплектування, звільненого наказом Голови Державної прикордонної служби України від 31.08.2022 №927-ОС у запас Збройних Сил України.
У зв`язку з невиплатою з вини роботодавця належних звільненому працівникові – позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України та проведення розрахунку з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби лише 30.11.2024, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за шість місяців затримки такого розрахунку з дня виключення зі списків особового складу позивача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов задоволено.
Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.
Стягнув з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 303 460,98 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Військова частина НОМЕР_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Мотиви апеляційної скарги полягають у такому.
По-перше, на думку скаржника, норми статей 116 та 117 КЗпП України не поширюються на військовослужбовців, оскільки військовослужбовці правового статусу «працівник» не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством.
По-друге, на думку скаржника, виплата одноразової грошової допомоги при звільненні не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).

Адвокат Гаспарянц Д. М., діючи в інтересах ОСОБА_1 , скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, вважає її необґрунтованою та безпідставною, а тому просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 з 03.02.2021 по 07.09.2022 та відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.09.2022 № 360-ОС позивача виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення.
Не погоджуючись із сумою виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні позивач звернувся до суду та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 у справі № 420/37250/23 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виходячи з розміру грошового забезпечення, обчисленого з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 року № 704.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017 року №704, з урахуванням виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі № 420/37250/24 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 7 червня 2024р. скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийнято в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною Військової частини НОМЕР_2 щодо неврахування під час складання грошового атестату щодо ОСОБА_1 розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму дія працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017р. №704.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо ОСОБА_1 новий грошовий атестат, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017р. №704.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо неврахування під час складання щодо ОСОБА_1 довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до ЗУ “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017р. №704.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 виготовити та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо ОСОБА_1 нову довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 календарні місяці служби підряд перед місяцем звільнення, що подається для призначення пенсії відповідно до ЗУ “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 30.08.2017р. №704.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2024 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2024 у справі № 420/37250/23 відповідач 30.11.2024 виплатив на користь позивача перераховану одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 142 246,79 грн.

Вважаючи дії відповідача щодо не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що з 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме: встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
А відтак, на думку суду першої інстанції, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 08.09.2022, проте не більш як за шість місяців, що становить 181 календарні дні (з 08.09.2022 по 08.03.2023).
Із цього слідує, що середнє грошове забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного статтею 117 КЗпП України шестимісячного терміну становить 303 460,98 грн. (1676,58 грн – середньоденне грошове забезпечення позивача х 181 календарних днів).
При цьому, суд враховує, що з 19.07.2022 законодавець обмежив відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні шістьма місяцями, що позбавляє суд можливості зменшувати розмір відшкодування.
Отже, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 303 460,98 грн.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Насамперед, слід надати оцінку доводу апеляційної скарги щодо нерозповсюдження норм КЗпП України на спірні правовідносини.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Ця стаття також передбачає, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.

У доводах апеляційної скарги апелянт указує, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Колегія суддів не погоджується з таким доводом з огляду на таке.
Верховний Суд у постанові від 06.07.2023 у справі № 580/3240/19 зазначив про те, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, індексація, компенсація за невикористані дні відпустки тощо)».
Таким чином, оскільки одноразову грошову допомогу позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, це свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку із позивачем.
Тому, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Далі колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Матеріали справи свідчать, що при звільненні з Військової частини НОМЕР_2 позивачу не було виплачено перераховану одноразову грошову допомогу.
Така грошова допомога виплачена позивачу 30.11.2024 у сумі 142 246,79 грн на виконання судового рішення.
Отже, є правильним висновок суду першої інстанції, що при звільненні позивача зі служби відповідач не провів з ним повний розрахунок, що свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень вимог статті 116 КЗпП України та має наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив період затримки розрахунку при звільненні – з 08.09.2022 (наступний день після звільнення) по 30.11.2024 (день повного розрахунку).
Разом з цим, з 19.07.2022 набрав чинності Закон № 2352-IX, яким стаття 117 КЗпП України викладена в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Середній заробіток обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).
Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З викладеного вбачається, що суд першої інстанції вірно розрахував середньоденну заробітну плату позивача, яка, відповідно до довідки про розмір середньоденного грошового забезпечення від 09.01.2025 №4 за липень та серпень 2022 року становить 1676,58 грн.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, шестимісячний період, у даному випадку, становить з 08.09.2022 по 08.03.2023 – 181 календарних днів.
Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за 181 календарних днів становить 303 460,98 грн (1676,58 х 181).
Водночас, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо неможливості зменшувати розмір відшкодування з 19.07.2022, оскільки законодавець обмежив відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні шістьма місяцями.
Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум принципу співмірності.
ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановленню підлягає:
(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;
(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;
(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто, в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі № 560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.
Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.
Так, з обставин справи вбачається, що невиплачена позивачу при звільненні сума грошової допомоги становить 142246,79 грн.
Судом апеляційної інстанції ухвалою було витребувано від Військової частини НОМЕР_2 докази, які підтверджують суму виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 , при виключенні його зі списків особового складу (07.09.2022).
На виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції Військова частина НОМЕР_2 надала архівну відомість за період з січня 2022 року по грудень 2022 року, згідно якої при звільненні позивачу виплачено 162 206,73 грн (вересень 113607,45; жовтень 7594,02; листопад 3797,84; грудень 37207,42).
Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 304 453,52 грн (162 206,73 + 142246,79).
З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченої грошової допомоги 142246,79 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 46,72 % (142246,79 / 304 453,52 х 100).
Враховуючи встановлені обставини справи, зокрема підстави несвоєчасного виконання рішення відповідачем, колегія суддів вважає можливим застосувати в даному випадку принцип пропорційності.
Як установлено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який має бути нарахований та сплачений на користь позивача становить 303 460,98 грн.
Істотність частки несвоєчасно виплаченої грошової допомоги 142246,79 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 46,72 %.
Виходячи з принципу пропорційності, виплаті на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 141 776,96 грн, тобто 46,72 % від 303 460,98 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі № 420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не урахувавши частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат, неправильно визначив суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції належить змінити, шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в наступній редакції: «Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 141 776 (сто сорок одна тисяча сімсот сімдесят шість) грн 96 коп».
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та дійшов помилкового висновку про необхідність виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 303 460,98 грн.
Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.
Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року – змінити, шляхом викладення абзацу третього його резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 141 776 (сто сорок одна тисяча сімсот сімдесят шість) грн 96 коп».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	А.Г. Федусик   О.І. Шляхтицький