ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/258/25 Головуючий у 1-й інстанції: Кульчицький С.О.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Бєлової Л.В., Штульман І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року, ухвалене в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення та виклику сторін, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (далі - апелянт/відповідач/ВЧ НОМЕР_1 ) про:
- визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 з ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати доходу згідно з постановою Кабінету Міністрів № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у зв`язку з несвоєчасною сплатою належних сум грошового забезпечення;
- зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату, за несвоєчасну виплату належних сум грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу за період з 05 березня 2023 року до 12 грудня 2024 року згідно з постановою Кабінету Міністрів № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю права на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 з ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу згідно з постановою Кабінету Міністрів № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у зв`язку з несвоєчасною сплатою належних сум грошового забезпечення.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату, за несвоєчасну виплату належних сум грошового забезпечення, компенсації втрати частини доходу за період з 05 березня 2023 року до 12 грудня 2024 року згідно з постановою Кабінету Міністрів № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із встановлення факту неналежної виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, що надає право на компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати різниці індексації грошового забезпечення.
В обґрунтування апеляційної скарги військова частина зазначила про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним даним. Апелянт наголошує, що виплата грошових сум позивачу була здійснена на виконання судового рішення та носила разовий, зобов`язальний характер, у зв`язку з чим такі виплати не є складовою грошового забезпечення та не підлягають компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ та постанови Кабінету Міністрів № 159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Зазначає, що компенсація втрати частини доходу нараховується виключно на нарахований, але невиплачений дохід, тоді як у спірних правовідносинах відповідні суми не були нараховані у встановлені строки, а виплачені лише за судовим рішенням, що виключає підстави для застосування механізму компенсації. Крім того, апелянт посилається на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими разові виплати зобов`язального характеру не входять до структури грошового забезпечення та не підлягають компенсації, а також звертає увагу на відсутність звернення позивача до військової частини із заявою про нарахування компенсації, що виключає наявність протиправної бездіяльності. Також зазначає про зупинення у 2023 році дії Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», що унеможливлює проведення відповідних нарахувань у цей період.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Апеляційний розгляд справи відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних доказів.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
Не погоджуючись із тим, що грошове забезпечення позивача з 05 березня 2023 року нараховувалося без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2023 року, позивач звернувся до суду.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 580/6486/24 позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за період з 05 березня 2023 року по 20 травня 2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії. 
Як слідує із матеріалів справи, на виконання вказаного судового рішення відповідач 12 грудня 2024 року здійснив виплату перерахованого грошового забезпечення позивача в сумі 29 441, 05 грн.
Разом з тим, при виплаті сум грошового забезпечення відповідачем не компенсовано позивачу втрату частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати.
Листом від 03 січня 2025 року № 09/105-25-Вих відповідач на адвокатський запит представника позивача від 16 грудня 2024 року повідомив, що нарахування та виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснювалась в повному обсязі згідно з чинним законодавством. 
Позивач, вважаючи, що має право на виплату відповідної компенсації втрати частини доходів, звернувся до суду з позовом.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У силу вимог статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) (абзац 2 частини другої статті 2 Закону № 2050-III).
Відповідно до приписів статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За нормами статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Отже, з наведеного слідує, що у разі несвоєчасної виплати грошового забезпечення, провадиться компенсація відповідно до діючого законодавства, і не є важливим, чи то виплата проводиться самостійно роботодавцем із затримкою, чи на виконання рішення суду за наслідком розгляду спору.
Твердження апелянта про те, що нарахування компенсації втрати частини доходів при нарахуванні та виплаті відповідної суми коштів на виконання рішення суду можливе лише у разі несвоєчасного виконання такого рішення, колегія суддів вважає безпідставними.
Верховний Суд вже викладав правові висновки щодо застосування норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ, зокрема у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19, правовідносини в якій у частині позовних вимог є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.
Ухвалюючи постанову в зазначеній справі, Верховний Суд виходив із аналізу норм Закону № 2050-ІІІ, відповідно до статті 2 якого компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).
На належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових заробітної плати, як коштів працівника, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013.
Також, Верховний Суд у постанові від 21 березня 2023 року у справі № 620/7687/21, застосовуючи висновок Верховного Суду у справі № 240/11882/19, з урахуванням наявності факту невиплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за заявлений у цій справі період, у зв`язку з бездіяльністю власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину індексації заробітної плати, дійшов висновку, що така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а власник або уповноважений ним орган зобов`язаний здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.
Окрім того, як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 825/2023/16, основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Таким чином, враховуючи встановлений у цій справі факт невиплати позивачу сум грошового забезпечення за період з 05 березня 2023 року до 12 грудня 2024 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність права у позивача на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Посилання апелянта на зупинення у 2023 році дії Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» є безпідставним та не впливає на вирішення цього спору, оскільки предметом позову є не стягнення індексації як складової грошового забезпечення, а компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати належних сум грошового забезпечення відповідно до Закону України № 2050-ІІІ та постанови Кабінету Міністрів України № 159.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Бєлова Л.В.

Штульман І.В.