ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року Чернігів Справа № 620/12732/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі також - позивач ) до Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради (далі також – Управління, відповідач), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради (далі також – третя особа) про:
- визнання протиправним та скасувати рішення Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради, викладене в заяві від 19.09.2025 про відмову у реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язання Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вона є законним представником свого неповнолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в його інтересах 19.09.2025 звернулася до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) сина за адресою: АДРЕСА_1 з відповідним пакетом документів. За результатами поданої заяви, відповідач, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №265, дійшов висновку про відмову у реєстрації місця проживання дитини, з підстав ненадання документів у повному обсязі, зокрема згоди батька дитини. Позивач вважає рішення відповідача протиправним, оскільки не відповідає вимогам закону.
01.12.2025 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем при поданні заяви на реєстрацію малолітньої дитини не надано згоди батька, як передбачено положеннями постанови КМУ № 265.
Третьою особою пояснення на позовну заяву не подані.
Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
11.04.2023 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.16).
Позивач з 12.09.2009 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади (а.с.15).
Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьком є ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.10.2024 (а.с.17).
16.08.2025 ОСОБА_4 зник безвісті, що підтверджується копією сповіщення сім1ї № 54, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 від 20.08.2025 № 67/4/54. 
19.09.2025 позивач звернулась до відповідача із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 з відповідним пакетом документів.
За результатами розгляду вказаної заяви, відповідачем у реєстрації місця проживання дитини позивача відмовлено відповідно постанови КМУ № 265 від 07.02.2022 та підпункту 3 пункту 87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), (відсутня згода батька для реєстрації неповнолітньої дитини), про що зазначено у заяві позивача.
Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач, захищаючи права своєї малолітньої дитини, звернулася до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Питання реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV (далі по тексту також - Закон України №1382-IV), Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-IX (далі по тексту - Закон України №1871-IX), Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 07.02.2022 №265 (далі по тексту - Порядок №265).
Згідно частини другої статті 6 Сімейного кодексу України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Отже, син позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розумінні наведеної норми вважається малолітньою дитиною.
Статтею 2 Закону №1382-IV передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
У розумінні статті 3 Закону №1382-IV вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
За частинами шостою та сьомою статті 5 Закону України №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за заявою такої особи, поданою в паперовій формі до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг, за адресою житла будь-якої форми власності.
Декларування місця проживання особи за декларацією про місце проживання, поданою такою особою в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг (надалі по тексту також - електронна форма) здійснюється виключно:
1) у житлі приватної форми власності, за умови внесення відомостей про це житло до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
2) у гуртожитку, що не належить особі на праві власності, спільної власності (спільної часткової або спільної сумісної власності), за умови надання згоди уповноваженої особи з управління (утримання) гуртожитку, що належить до сфери управління підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності (надалі по тексту також - уповноважена особа житла).
Приписами статті 8 Закону №1871-ІХ регламентовано процедуру декларування місця проживання особи, положеннями статті 9 Закону №1871-ІХ - процедуру реєстрації місця проживання.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України №1871-IX у разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (надалі по тексту також - представник).
Положеннями частини другої статті 9 Закону України №1871-IX визначено перелік документів, що додаються до заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи.
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання (перебування) подання особою відомостей та/або документів, не передбачених цим Законом ( ч. 7 ст. 9 Закону України №1871-IX).
Підстави для вчинення органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення з приводу відмови у реєстрації місця проживання особи сформульовані законодавцем у положеннях статті 12 Закону України №1871-IX орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо:
1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування);
2) відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають відомостям у поданих особою документах або даних;
3) особа подала документи або відомості, передбачені цим Законом, не в повному обсязі;
4) у поданих особою документах або відомостях містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними, або строк дії паспортного документа іноземця чи особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, закінчився;
5) за декларуванням або реєстрацією місця проживання (перебування) особи звернулася дитина віком до 14 років або особа, не уповноважена на подання документів;
6) житлу, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), не присвоєна адреса у встановленому порядку;
7) за адресою житла, в якому особа декларує або реєструє своє місце проживання (перебування), наявний об`єкт нерухомого майна, який не належить до житла;
8) відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій стосовно цієї дитини;
9) дані реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком від 14 до 18 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій цією дитиною.
Отже, з аналізу наведеної норми слід зробити висновок, що Управління за результатами розгляду заяви та документів позивача має дискрецію відмовити у реєстрації місця проживання дитини за відсутності подання неповного пакету документів або відомостей, передбачених цим Законом.
У свою чергу положеннями статті 5 Закону України № 1871-ІХ задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина за згодою іншого з батьків.
Варто зазначити, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Суд зауважує, що положення Закону №1871-IX мають імперативний характер, отже, відмова у проведенні реєстрації малолітньої дитини за місцем проживання має бути з передбачених цим Законом підстав, а не дотримання вимог закону суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією України та законами України.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, відсутність належним чином оформленого рішення суб`єкта владних повноважень свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. 
При цьому рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, про відмову в реєстрації місця проживання має бути обґрунтованим, тобто прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Водночас відповідачем при розгляді заяви позивача не надано оцінки тій обставині, що ОСОБА_4 (батько малолітньої дитини) є зниклим безвісти з 16.08.2025 під час виконання бойового завдання, і, відповідно, не може надати згоду на реєстрацію дитини за адресою, вказаною позивачем.
Докази щодо прийняття відповідачем рішення як акта індивідуальної дії з посиланням на норми закону, яким передбачено підстави для відмови у реєстрації місця проживання дитини, відсутні, а висновки щодо спірного питання, вказані у заяві позивача від 19.09.2025 , не є рішенням (актом індивідуальної дії) в розумінні пункту 19 частини ппершої статті 4 КАС України.
Враховуючи те, що відповідачем не враховані всі обставини, що мають значення для прийняття рішення, та за результатами розгляду заяви позивача від 19.09.2025 не прийнято відповідного рішення з посиланням на норми закону, яким передбачено підстави для відмови у реєстрації місця проживання дитини, суд дійшов висновку, що в даному випадку має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо неприйняття відповідного рішення за результатами її розгляду.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача відповідно до встановлених у справі обставин та висновків суду, суд вважає зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 19.09.2025 із прийняттям відповідного рішення, з урахуванням правових висновків суду.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що частина перша статті 12 Закону України №1871-IX не містить такої підстави для відмови як відсутність згоди іншого з батьків для реєстрації дитини.
При цьому суд враховую, що частину другу статті 6 КАС України, якою передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Поняття якість закону означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11, п. 170), C.G. та інші проти Болгарії (заява № 1365/07, п. 39).
«Якість закону» (quality of law) охоплює такі характеристики відповідного акта законодавства як чіткість, точність, недвозначність, зрозумілість, узгодженість, доступність, виконуваність, передбачуваність і послідовність. Ці характеристики стосуються як положень будь-якого акта (норм права, які у ньому містяться), так і взаємозв`язку такого акта з іншими актами законодавства такої ж юридичної сили. При цьому норми права, що не відповідають критерію «якості закону» (зокрема, не відповідають принципу передбачуваності (principle of foreseeability) або передбачають можливість різного тлумачення та правозастосування), суперечать і такому елементу принципу верховенства права як заборона свавілля, а застосування таких норм може призвести до порушення конституційних прав особи та неможливості адекватного захисту від необмеженого втручання суб`єктів владних повноважень у права такої особи.
Відповідно до пункту 46 Доповіді Венеційської Комісії Верховенство права (Страсбург, 04 квітня 2011 року Доповідь № 512/2009, CDL-AD (2011)003rev), схваленої на 86-му пленарному засіданні, юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими та точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними.
З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що відмова відповідача у реєстрації місця проживання малолітньої дитини одному із батьків за відсутності чіткого визначення у законі такої підстави для відмови як відсутність згоди іншого з батьків, свідчить про порушення принципу правової визначеності, як складової верховенства права.
Щодо посилань відповідача на положення постанови КМУ № 265, то суд їх відхиляє з огляду на таке. 
Дійсно згідно з пунктом 33 Порядку №265 подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Проте, у даному випадку, відмова у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи з підстави ненадання згоди батька не може основуватися на вимогах/приписах підзаконного акта; положення Порядку №265 потрібно застосовувати спираючись передовсім на положення закону й мету його регулювання відповідної сфери правовідносин.
Спір, що виник у зв`язку з відмовою органу реєстрації у реєстрації місця проживання (перебування) малолітньої дитини у тому контексті, який розглядається в цій справі - не охоплює відносин, що випливають із прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, зміст яких визначений у Сімейному кодексі України. Спірні правовідносини на кшталт тих, про які тут мовиться, стосуються суто правомірності дій/рішень органу реєстрації щодо реєстрації місця проживання (перебування) особи віком до 14 років, що ніяким чином не впливає на участь батьків (одного з батьків) у вихованні дитини.
Суд враховує позицію Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28.06.2023 у справі №420/12209/22 (провадження № К/990/9220/23) щодо застосування Закону України №1871-IX та Порядку 265.
Таким чином покликання Управління на приписи Порядку №265, як на підставу правомірності відмови у проведенні спірної реєстрації за відсутності згоди іншого з батьків, є безпідставними, оскільки Закон України №1871-IX не містить такої підстави.
Суд зазначає, що у даному випадку пріоритетними нормами є саме норми Закону України №1871-IX, а не Порядку №265, оскільки закони мають вищу юридичну силу, а всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм.
Системний аналіз частини третьої статті 7 КАС України свідчить про загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).
Таким чином, у даному випадку підлягають застосуванню положення Закону №1871-IX, який має вищу юридичну силу, ніж постанова КМУ № 265, якою передбачено надання згоди батька.
Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.
У відповідності до вимог частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в розмірі 807,47 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради у прийнятті обґрунтованого рішення про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.09.2025 про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 807,47 грн (вісімсот сім гривень 47 коп), сплачений відповідно до платіжної інструкції від 31.10.2025.
Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. 
Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_2 рнокпп НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Відповідач: Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради просп. Левка Лук`яненка, 20А,м. Чернігів,Чернігівська обл., Чернігівський р-н,14032 код ЄДРПОУ 38271176.
Третя особа : Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, вул. І.Мазепи,19, м. Чернігів,14017, код ЄДРПОУ 43649710. 
Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2026 року.

Суддя І.І. Соломко