Справа № 560/5227/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

04 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Божук Д.А. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
1. Скасувати рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 25 лютого 2025 року за №387.
2. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області поновити дію посвідки постійне проживання НОМЕР_1 від 03.09.2020 терміном дії до 02.09.2030 громадянці рф ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення є протиправним та порушує її права, оскільки ухвалене без урахування всіх обставин справи. Позивач стверджує, що не вчиняла на території України жодних протиправних чи незаконних дій, які могли б становити загрозу національній безпеці України. 
Окрім того, на думку позивача, відповідач не врахував, що її родичі (батьки, діти, внуки) є громадянами України. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надійшло подання Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 25.01.2025 №72/2/202/672 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до змісту подання, ОСОБА_1 займає активну проросійську позицію, підтримує ведення бойових дій російськими окупаційними військами проти України, поширює матеріали пропагандистського характеру, які заперечують ведення російської агресії безпосередньо проти України, висвітлюючи це під призмою боротьби з т. зв. "фашизмом" та країнами НАТО, заперечують існування України як держави, матеріали, які підтримують політику президента російської федерації. 
Вказані дії позивача, як вказує відповідач, становлять потенційну загрозу національній безпеці та національним інтересам України, громадському порядку в Україні, тощо. 
На підставі зазначеного подання, а також керуючись пунктом 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», Управлінням Державної міграційної служби України у Хмельницькій області було прийнято рішення від 25.02.2025 № 387 про відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну. У зв`язку з цим, посвідка на постійне проживання в Україні була скасована відповідно до підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення посвідок на постійне та тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
Третя особа подала письмові пояснення, в яких зазначає, що дії ОСОБА_1 становлять потенційну загрозу національній безпеці та національним інтересам України, громадському порядку в Україні. 
Дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини. 
ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації.
12.08.2007 ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
13.08.2007 ОСОБА_1 на підставі дозволу на імміграцію в Україну видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 терміном дії "безстроково".
03.09.2020 посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 було обміняно на посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 строком дії до 02.09.2030. 
29.01.2025 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надійшло подання Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 25.01.2025 № 72/2/202/672 щодо відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». 
У поданні зазначено, зокрема, що згідно наявної інформації ОСОБА_1 займає активну проросійську позицію, підтримує ведення бойових дій російськими окупаційними військами проти України, поширює матеріали пропагандистського характеру, які заперечують ведення російської агресії безпосередньо проти України, висвітлюючи це під призмою боротьби з т.зв. "фашизмом" та країнами НАТО, заперечують існування України як держави, матеріали, які підтримують політику президента російської федерації. 
Вказані дії позивача, як зазначено в поданні, становлять потенційну загрозу національній безпеці та національним інтересам України, громадському порядку в Україні, тощо. 
За результатами розгляду подання Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області, Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області складено висновок про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, наданих громадянину російської федерації ОСОБА_1 , затверджений начальником Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області 25.02.2025.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення держав, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області 25.02.2025 прийняті рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 387 та № 68012500106476 про відкликання посвідки на постійне проживання.
У зв`язку з відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняло рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країні відносно позивача № 6801130100017819 від 25.02.2025, яким зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 26.03.2025.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.,
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Положеннями частини 1 статті 4 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За приписами частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 3 Закону № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Як встановлено судом, позивачу надано дозвіл на імміграцію та його документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 . 
Підстави для відкликання дозволу на імміграцію встановлено статтею 12 Закону № 2491-ІІІ.
Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо, зокрема, дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 2491-ІІІ, у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону № 2491-ІІІ особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 «Деякі питання у сфері імміграції» затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - Порядок № 1983).
Відповідно до п. 1 Порядку № 1983 цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 1983 дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав.
Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію” або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України “Про імміграцію”.
Для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл (п. 22 Порядку № 1983).
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” виїзд з України не дозволяється.
Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.
Згідно з підпунктом 1 пункту 64, пунктом 65 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію”.
Рішення про скасування посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.
Рішення про скасування посвідки формується засобами Реєстру за допомогою кваліфікованого електронного підпису. Після підписання рішення сканується до заяви-анкети із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.
Пунктами 6, 9 частини першої статі 1 Закону України від 21.06.2018 № 2469-VIII «Про національну безпеку України» (далі - Закон № 2469-VIII) визначено, що загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України; національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 2469-VIII державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.
Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 2469-VIII основними принципами, що визначають порядок формування державної політики у сферах національної безпеки і оборони, є: 1) верховенство права, підзвітність, законність, прозорість та дотримання засад демократичного цивільного контролю за функціонуванням сектору безпеки і оборони та застосуванням сили; 2) дотримання норм міжнародного права, участь в інтересах України у міжнародних зусиллях з підтримання миру і безпеки, міждержавних системах та механізмах міжнародної колективної безпеки; 3) розвиток сектору безпеки і оборони як основного інструменту реалізації державної політики у сферах національної безпеки і оборони.
Фундаментальними національними інтересами України є: 1) державний суверенітет і територіальна цілісність, демократичний конституційний лад, недопущення втручання у внутрішні справи України; 2) сталий розвиток національної економіки, громадянського суспільства і держави для забезпечення зростання рівня та якості життя населення; 3) інтеграція України в європейський політичний, економічний, безпековий, правовий простір, набуття членства в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору, розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами (частина третя статті 3 Закону № 2469-VIII).
Частиною п`ятою статті 3 Закону № 2469-VIII передбачено, що загрози національній безпеці України та відповідні пріоритети державної політики у сферах національної безпеки і оборони визначаються у Стратегії національної безпеки України, Стратегії воєнної безпеки України, Стратегії кібербезпеки України, інших документах з питань національної безпеки і оборони, які схвалюються Радою національної безпеки і оборони України і затверджуються указами Президента України.
За змістом частини другої статті 12 Закону № 2469-VIII до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Державна міграційна служба України, Служба безпеки України.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону № 2469-VIII Служба безпеки України є державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями, що забезпечує державну безпеку, здійснюючи з неухильним дотриманням прав і свобод людини і громадянина: 1) протидію розвідувально-підривній діяльності проти України; 2) боротьбу з тероризмом; 3) контррозвідувальний захист державного суверенітету, конституційного ладу і територіальної цілісності, оборонного і науково-технічного потенціалу, кібербезпеки, інформаційної безпеки держави, об`єктів критичної інфраструктури; 4) охорону державної таємниці.
Стратегія національної безпеки України затверджена Указом Президента України від 14.09.2020 № 392/2020 (далі - Стратегія національної безпеки України).
Згідно з пунктом 5 Стратегії національної безпеки України, ураховуючи фундаментальні національні інтереси, визначені Конституцією України і Законом № 2469-VIII, пріоритетами національних інтересів України та забезпечення національної безпеки є: відстоювання незалежності і державного суверенітету; відновлення територіальної цілісності у межах міжнародно визнаного державного кордону України; суспільний розвиток, насамперед розвиток людського капіталу; захист прав, свобод і законних інтересів громадян України; європейська і євроатлантична інтеграція.
Відповідно до пункту 10 Стратегії національної безпеки України сучасна модель глобалізації уможливила поширення міжнародного тероризму та міжнародної злочинності, зокрема у кіберпросторі, наркоторгівлі, торгівлі людьми, релігійного та ідеологічного фундаменталізму та екстремізму, підживлюваного з-за кордону сепаратизму, нелегальної міграції, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, розповсюдження зброї масового ураження тощо.
За приписами пунктів 17, 19, 20 Стратегії національної безпеки України для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як ззовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Відсутність цілісної інформаційної політики держави, слабкість системи стратегічних комунікацій ускладнюють нейтралізацію цієї загрози.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 26.12.2002 № 374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (далі - Закон № 374-IV) спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності є Служба безпеки України.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2229-XII «Про Службу безпеки України» (далі - Закон № 2229-XII) Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.
Статтею 2 Закону № 2229-XII визначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці. До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.
Згідно з пунктом 13 статті 24 Закону № 2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов`язана брати участь у розробці заходів і вирішенні питань, що стосуються в`їзду в Україну та виїзду за кордон, перебування на її території іноземців та осіб без громадянства, прикордонного режиму і митних правил, приймати рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, про скорочення строку тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України, про примусове повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для направлення Управлінням Служби безпеки України у Хмельницькій області подання про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянці російської федерації ОСОБА_1 стало отримання у ході проведення контррозвідувальних заходів інформації, згідно з якою зазначена особа підтримує військову агресію російської федерації проти України.
У поданні зазначено, зокрема, що згідно наявної інформації ОСОБА_1 займає активну проросійську позицію, підтримує ведення бойових дій російськими окупаційними військами проти України, поширює матеріали пропагандистського характеру, які заперечують ведення російської агресії безпосередньо проти України, висвітлюючи це під призмою боротьби з т.зв. "фашизмом" та країнами НАТО, заперечують існування України як держави, матеріали, які підтримують політику президента російської федерації. 
Вказані дії позивача, як зазначено в поданні, становлять потенційну загрозу національній безпеці та національним інтересам України, громадському порядку в Україні, тощо. 
На підтвердження викладених обставин відповідачем надано акт огляду Інтернет-сторінки соціальної мережі «Однокласники» під назвою « ОСОБА_2 (Пакула)», який було долучено до подання Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.
Судом досліджено зазначений акт огляду від 20.01.2025, який містить скріншоти зі сторінки в соціальній мережі «Одноклассники» з нікнеймом « ОСОБА_2 (Пакула)».
Із долучених до подання зображень особистої сторінки у соціальній мережі «Однокласники» (забороненій на території України) вбачається, що позивач протягом 2022-2023 років систематично поширювала публікації, спрямовані на підтримку дій та рішень держави-агресора і президента російської федерації, а також публікації, що містять ознаки виправдання збройної агресії російської федерації проти України.
Такі публічні уподобання позивача, які вона поширювала на власній сторінці у соціальній мережі «Однокласники», на переконання суду, свідчать про її проросійську позицію та підтримку дій держави-агресора. Вказані дії є несумісними зі статусом особи, яка може на законних підставах проживати в Україні, та становлять загрозу національній безпеці України і громадському порядку.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 вересня 2022 року у справі № П/857/1/22, відповідно до якої сповідування та пропаганда антиукраїнських - а правильніше проросійських - ідей, що сприяє таким чином окупантам у втіленні їхніх намірів, теж становить реальну загрозу національній безпеці, конституційному ладу України, її суверенітету і територіальній цілісності.
Подання Служби безпеки України подано уповноваженим органом у межах визначеної законом компетенції та з дотриманням вимог пунктів 4, 5, 64 та 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321.
При цьому відповідно до положень Порядку № 321 та Закону України «Про імміграцію» перевірка інформації, викладеної у поданні компетентного органу, здійснюється органом міграційної служби лише у разі виникнення сумнівів щодо її достовірності. Матеріали справи свідчать про відсутність таких сумнівів у відповідача, у зв`язку з чим обов`язок проведення додаткової перевірки або витребування інших документів у нього не виникав.
Суд звертає увагу, що опитування особи та витребування додаткових документів перед ухваленням рішення є правом, а не обов`язком відповідача, і за обставин цієї справи підстав для вчинення таких дій не було.
Зазначене спростовує доводи позивача про порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення у зв`язку з її не запрошенням для надання пояснень.
У позовній заяві позивач фактично не зазначає, у чому саме полягає протиправність дій відповідача під час прийняття спірного рішення. Її доводи зводяться переважно до незгоди зі змістом подання Служби безпеки України та, на її думку, недостатності доказів, що підтверджують викладену у ньому інформацію. Водночас позивач не оскаржувала дій Служби безпеки України та не надала суду доказів звернення до компетентних органів з метою спростування інформації, викладеної у поданні.
Щодо доводів позивача про те, що Службою безпеки України не встановлено, хто саме від її імені здійснював публікації на відповідній інтернет-сторінці, суд зазначає, що жодних доказів зламу акаунта, використання її персональних даних третіми особами чи інших неправомірних дій щодо неї позивачем не надано. Також відсутні відомості про звернення позивача до правоохоронних органів із заявами з приводу можливого незаконного використання її імені, прізвища чи фото для створення зазначеної сторінки у соціальній мережі.
А тому вказані доводи позивача судом до уваги не беруться.
Також, доводи позивача щодо того, що оспорюване рішення є втручанням в його особисте та сімейне життя та порушує немайнові права, які визначені законодавством, суд не приймає до уваги, оскільки, чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від передбаченої законодавством відповідальності за вчинення порушень міграційного законодавства України.
Суд зазначає, що факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення в його діях.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а.
Що стосується доводів позивача про те, що подання стосується іншої особи у зв`язку з тим, що в ньому ім`я по батькові позивачки зазначено як “ ОСОБА_3 ”, а не “ ОСОБА_4 ”, суд виходить з такого. 
Як убачається з пояснень Служби безпеки України, вказана розбіжність є технічною опискою, допущеною під час підготовки подання, та не впливає на ідентифікацію особи. Інші персональні дані, а саме прізвище, ім`я, дата і місце народження, місце проживання, серія та номер закордонного паспорта громадянки російської федерації, а також реквізити посвідки на постійне проживання в Україні зазначені правильно та повністю збігаються з даними позивача.
Наведене виключає можливість помилкового ототожнення особи, а відтак посилання позивача на невідповідність по батькові не може бути підставою для визнання подання незаконним чи таким, що стосується іншої особи. УДМС України в Хмельницькій області правомірно ідентифікувало позивачку та прийняло відповідне рішення.
Суд дослідив долучені позивачем документи та пояснення, однак встановив, що вони не містять належних і допустимих доказів, які б спростовували обставини, викладені у поданні Служби безпеки України, зокрема не містять технічних чи експертних даних щодо неналежності сторінки у соціальній мережі саме позивачу або недостовірності поширеної від її імені інформації.
Доводи позивача про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 12 Закону України «Про імміграцію» № 2491-III, суд визнає необґрунтованими, оскільки з урахуванням положень Конституції України, Закону України «Про національну безпеку України» та правового режиму воєнного стану, обставини, наведені Службою безпеки України, є достатніми для ухвалення рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 823/1499/17, вирішуючи спір у подібних правовідносинах про скасування особі дозволу на імміграцію згідно пункту 3 частини першої статті 12 Закону № 2491-III дійшов висновку, що підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну за цим пунктом є саме дії іммігранта, що становлять загрозу національній безпеці України чи громадському порядку в Україні. При цьому, підкреслив, що зазначена норма не визначає такої умови для прийняття рішення про скасування відповідного дозволу, як доведення вини іммігранта у кримінальному чи адміністративному провадженні.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач, приймаючи рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну № 387 від 25.02.2025, діяв у межах та у спосіб, визначених чинним законодавством, зокрема пунктом 2 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».
Щодо вимог про зобов`язання відповідача поновити посвідку на постійне проживання, суд зазначає, що відповідно до підпункту 4 пункту 64 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання скасовується у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну. Оскільки підстав для скасування рішення про відкликання дозволу на імміграцію судом не встановлено, вимоги про поновлення посвідки є похідними та задоволенню не підлягають.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати не підлягають розподілу.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 04 лютого 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 ) 	
Відповідач:	Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (вул. Грушевського, 87, м. Хмельницький, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, 29001 , код ЄДРПОУ - 37864148) 	
Третя особа:	Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області (вул. Героїв Майдану, 19, м. Хмельницький, Хмельницька обл., Хмельницький р-н, 29001 , код ЄДРПОУ - 20001734) 	

Головуючий суддя 		Д.А. Божук