ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.12.2025	Справа № 910/6202/25	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Куценко К.К., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "БАТЬКІВЩИНА" (70624, Запорізька обл., Пологівський р-н, село Воскресенка, вулиця Коцюбинського, будинок 39) до 1) держави російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14), 2) Публічного акціонерного товариства «Нафтова Компанія «Роснефть» (наб. Софійська, буд. 26/1, м. Москва, 115035, російська федерація), 3) Державної корпорації з атомної енергії «Росатом» (вул. Велика Ординка, буд. 24, м. Москва, 119017, російська федерація), 4) Публічного акціонерного товариства «Газпром» (пр. Лахтінський, буд. 2, корп. 3, стр. 1, вн. тер. м. муніципальний округ Лахта-Ольгіно, м. Санкт-Петербург, 197229, російська федерація), 5) Публічного акціонерного товариства «Газпром нефть» (вул. Поштамтська, буд. 3-5, літ. А, ч. прим. 1Н, каб. 2401, м. Санкт-Петербург, 190000, російська федерація) про стягнення 17 148 145,54 доларів США,
За участю представника позивача - Шабаровський Б.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

16.05.2025 на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "БАТЬКІВЩИНА" надійшла позовна заява до держави російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації, 2) Публічного акціонерного товариства «Нафтова Компанія «Роснефть», 3) Державної корпорації з атомної енергії «Росатом», 4) Публічного акціонерного товариства «Газпром», 5) Публічного акціонерного товариства «Газпром нефть» про стягнення 17 148 145,54 доларів США та 19.05.2025 передані судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.03.2022 невстановлені особи із числа військовослужбовців збройних формувань російської федерації протиправно заволоділи сільськогосподарською технікою та транспортними засобами ТОВ «АФ «Батьківщина», які знаходилися за адресою: Запорізька область, Пологівський район, село Воскресенка, вулиця Коцюбинського 39.
Згідно з Переліком тимчасово окупованих територій село Воскресенка Пологівського району Запорізької області належить до територій, що окуповані російською федерацією від 03.03.2022 та дотепер.
Факт спричинення майнової шкоди Позивачу підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.06.2022 у кримінальному провадженні № 22022080000000786.
Загальний розмір збитків, завданих Позивачу, складає 17 148 145 доларів США 54 центи, з яких:
443 139 857 (чотириста сорок три мільйони сто тридцять дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят сім) гривень 87 копійок без ПДВ, що в еквіваленті становить 15 147 543 (п`ятнадцять мільйонів сто сорок сім тисяч п`ятсот сорок три) долари США 07 центів - вартість втраченої сільськогосподарської техніки;
58 527 425 (п`ятдесят вісім мільйонів п`ятсот двадцять сім тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень 20 копійок без ПДВ, що в еквіваленті становить 2 000 602 (два мільйони шістсот два) долари США 47 центів - вартість втрачених транспортних засобів.
Ухвалою суду від 21.05.2025 позовну заявуТовариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "БАТЬКІВЩИНА" залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом семи днів з дня вручення даної ухвали.
Позивачем у строк встановлений ухвалою суду від 21.05.2025, подано заяву про усунення недоліків, з доданими до неї документами.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 10.07.25 о 10:15 год.
Окрім того зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "БАТЬКІВЩИНА" надати суду у строк до 10.06.2025 переклад на російську мову ухвали Господарського суду міста Києва від 02.06.2025 у справі №910/6202/25, позовної заяви і доданих до неї документів, а також докази направлення скан-копії такого перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) співвідповідачів.
09.06.2025 представником позивача в системі «Електронний суд» сформовано заяву про продовження Товариству з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Батьківщина" строку, встановлений судом в ухвалі 02.06.2025 у справі №910/6202/25 для надання перекладу на російську мову ухвали Господарського суду міста Києва від 02.06.2025 у справі №910/6202/25, позовної заяви і доданих до неї документів, а також доказів направлення скан-копії такого перекладу на офіційну електронну пошту (адресу) співвідповідачів, до 20.06.2025.
Ухвалою суду від 11.06.2025 заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "БАТЬКІВЩИНА" про продовження строку на подання перекладу задоволено та продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "БАТЬКІВЩИНА" строк на подання перекладу до 20.06.2025 включно.
19.06.2025 на адресу суду від представника позивача надійшли документи на виконання ухвали суду від 02.06.2025.
Листом № 910/6202/25/3932/25 від 04.07.2025 судом було направлено доручення до Посольства Російської Федерації в Румунії з проханням про вручення судових документів російській федерації в особі Міністерству юстиції російської федерації та повернення підтвердження про вручення цих документів.
Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2025 відкладено підготовче засідання 31.07.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2025 відкладено підготовче засідання на 09.09.2025.
09.09.2025 розгляд справи відкладено на 09.10.2025
Ухвалою суду від 09.10.2025 відкладено підготовче засідання у справі №910/6202/25 на 13.11.2025 о 11:00 год.
У судове засідання 13.11.2025 представник позивача прибув, надав пояснення по справі, представники відповідачів у судове засідання не прибули, повідомлялись належним чином.
Ухвало суду від 13.11.2025 закрито підготовче провадження у справі № 910/6202/25 та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.12.25 о 11:15 год.
Ухвалою суду від 11.12.2025 повідомлено Державу російську федерацію в особі Міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14), Публічне акціонерне товариства «Нафтова Компанія «Роснефть» (наб. Софійська, буд. 26/1, м. Москва, 115035, російська федерація), Державну корпорацію з атомної енергії «Росатом» (вул. Велика Ординка, буд. 24, м. Москва, 119017, російська федерація), Публічне акціонерне товариство «Газпром» (пр. Лахтінський, буд. 2, корп. З, стр. 1, вн. тер. м. муніципальний округ Лахта-Ольгіно, м. Санкт-Петербург, 197229, російська федерація), Публічне акціонерне товариство «Газпром нефть» (вул. Поштамтська, буд. 3-5, літ. А, ч. прим. 1Н, каб. 2401, м. Санкт-Петербург, 190000, російська федерація) про перехід до стадії ухвалення судового рішення на 23.12.2025 о 10:50 год.
У судове засідання 23.12.2025 представник позивача прибув, надав пояснення по справі, представники співвідповідачів у судове засідання не прибули, повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не повідомили.
В судовому засіданні 23.12.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АФ «Батьківщина» є юридичною особою, зареєстрованою відповідно до законодавства України, основний вид діяльності якої полягає у вирощуванні зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (КВЕД 01.11).
Допоміжними видами діяльності позивача, з-поміж іншого, є: допоміжна діяльність у рослинництві (КВЕД 01.61), післяурожайна діяльність (КВЕД 01.63), виробництво олії та тваринних жирів (КВЕД 10.41), виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (КВЕД 10.61), оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин (КВЕД 46.21), оптова торгівля хімічними продуктами (КВЕД 46.75), оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками (КВЕД 46.38).
У період з 02.03.2000 по 03.03.2022 позивач здійснював свою основну та допоміжну господарську діяльність на території Воскресенської сільської територіальної громади, Федорівської сільської територіальної громади та Пологівської міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області.
Станом на 03.03.2022 для цілей провадження господарської діяльності у власності ТОВ «АФ Батьківщина» було таке майно, зокрема: об`єкти нерухомого майна, транспортні засоби та сільськогосподарська техніка, сільськогосподарська продукція, насіннєвий матеріал, засоби захисту рослин та добрива, запчастини до транспортних засобів та техніки, паливно-мастильні матеріали тощо.
24.02.2022 російська федерація розпочала збройну військову агресію проти України, у зв`язку з чим на території України введено воєнний стан відповідно до указу Президента Ук раїни від 24.02.2022 №64/2022.
Згідно з пунктом 4 розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, село Воскресенка Воскресенської сільської територіальної громади Пологівського району Запорізької області належить до тимчасово окупованих російською федерацією територій України від 03.03.2022.
07.03.2022 невстановлені особи з числа військовослужбовців Збройних сил російської федерації та інших збройних формувань РФ заволоділи майном ТОВ «АТ «Батьківщина», яке знаходилося за адресою: Запорізька область, Пологівський район, село Воскресенка, вулиця Коцюбинського, 39, а саме: легковими та вантажними транспортними засобами, комбайнами, тракторами, навісним та причепним обладнанням до них.
06.06.2022 за вказаним фактом відкрито кримінальне провадження №2202208000000786 з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України («Порушення законів та звичаїв війни»).
Позивач зазначає, що внаслідок окупації російською федерацією територій, а якій здійснював свою господарську діяльність позивач, а також внаслідок незаконних дій збройних формувань російської федерації, які полягали у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, було порушено право власності ТОВ «АФ «Батьківщина» на майно, що знаходилось на цих територіях (транспортні засоби та сільськогосподарська техніка). У зв`язку з протиправними діями відповідача-1 позивач позбавлений можливості користуватися, володіти та розпоряджатися вказаним майном, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Зазначає, що визначення розміру шкоди, заподіяної позивачу, здійснено на підставі та з урахуванням вимог Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №326 від 20.03.2022 та Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.222 №390/1223.
Позивач здійснив розрахунок збитків відповідно до Порядку та Методики з урахуванням фактичної ринкової вартості сільськогосподарської техніки, транспортних засобів станом на день втрати сільськогосподарської техніка та транспортних засобів, тобто 07.03.2022, та з урахуванням курсу долара США, встановленого Національним банком України, у цей день (29,2549 грн за 1 долар США).
Інформація про розміри ринкової вартості сільськогосподарської техніки та транспортних засобів отримана позивачем з веб-сайтів для продажу аналогічної сільськогосподарської техніки та транспортних засобів з аналогічними характеристиками і роком випуску.
Оскільки станом на день подання позову не уся сільськогосподарська техніка з аналогічними технічними характеристиками та роком випуску наявна на платформах для продажу, то для цілей розрахунку збитків позивач використав закупівельну вартість такої техніки згідно з видатковими накладними.
Крім того, вартість сільськогосподарської техніки та транспортних засобів, серед іншого, підтверджується також оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 104, 105 с/х техніки від 03.03.2022; відомістю № 3 про введення початкових залишків основних засобів ТОВ «АФ «Батьківщина» та листом Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 18.04.2024 №8.1-08.1-10/1323.
Також детальні переліки втраченого майна разом з інформацією про його вартість додано до позовної заяви.
Таким чином, загальний розмір збитків, завданих позивачу, складає 17 148 145 доларів США 54 центи, з яких:
443 139 857,87 грн без ПДВ, що в еквіваленті становить 15 147 543,07 доларів США - вартість втраченої сільськогосподарської техніки;
58 527 425, 20 грн без ПДВ, що в еквіваленті становить 2 000 602, 47 доларів США - вартість втрачених транспортних засобів.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. 
Згідно із частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
ТОВ «Агрофірма «Батьківщина» визначило одним із відповідачів у цій справі державу - Російську Федерацію в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, з цього приводу суд зазначає таке.
За змістом частини 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Разом із тим, згідно із правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 у справі №428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду Російської Федерації.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Отже, у цій постанові Верховний Суд виснував, що не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, відтак, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки.
Суд також взяв до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Крім того, аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі №428/11673/19, від 22.06.2022 року у справі №311/498/20, від 12.10.2022 року у справі №463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №990/80/22.
Таким чином, вирішуючи питання щодо застосування норм матеріального права у даному спорі, суд виходить із такого.
Згідно зі ст. 1 Протоколу №1 від 20.03.1952 №ETS N 009 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
За таких умов, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку з цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.
Відповідно до ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
За змістом ст. 84 Цивільного кодексу України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку.
Таким чином, позивач створений та здійснює свою діяльність у формі товариства з обмеженою відповідальністю. За таких умов, знищення/відібрання майна, що належить позивачу, унеможливлює реалізацію господарської діяльності позивача на основі такого майна, а отже, є порушенням прав позивача на здійснення підприємницької та господарської діяльності.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди, мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.
Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.
Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).
Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.
Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою - є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 910/ 6657/16, від 07.02.2018 у справі №917/1651/16.
Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.
Відповідно до частини другої статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.
Також пред`явлення вимоги про стягнення збитків покладає обов`язок саме на позивача довести, що вони не є абстрактними, а дійсно є реальними у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання. При визначенні розміру збитків мають враховуватись заходи, вжиті самим позивачем для їх недопущення.
Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
З 2014 року РФ здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.
Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 №337-VІІІ, збройна агресія РФ проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. В подальшому, РФ розпочала масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ.
24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил РФ на суверенну територію України.
Президент України Указом від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України ввів воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
У п. 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.
Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач-1, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 №A/ES-11/L.1 визнано акт агресії РФ проти України в порушення пункту 4 ст. 2 статуту ООН та звернено до РФ вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування РФ з України.
Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 №182 зобов`язано РФ негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24 лютого 2022 року на території України.
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва РФ під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача-1 за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Відтак, будь-які дії відповідача-1 з метою реалізації такої агресії є протиправними.
Товариство з обмеженою відповідальністю «АФ «Батьківщина» є юридичною особою, зареєстрованою відповідно до законодавства України, основний вид діяльності якої полягає у вирощуванні зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (КВЕД 01.11).
Допоміжними видами діяльності позивача, з-поміж іншого, є: допоміжна діяльність у рослинництві (КВЕД 01.61), післяурожайна діяльність (КВЕД 01.63), виробництво олії та тваринних жирів (КВЕД 10.41), виробництво продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (КВЕД 10.61), оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин (КВЕД 46.21), оптова торгівля хімічними продуктами (КВЕД 46.75), оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками (КВЕД 46.38).
У період з 02.03.2000 по 03.03.2022 позивач здійснював свою основну та допоміжну господарську діяльність на території Воскресенської сільської територіальної громади, Федорівської сільської територіальної громади та Пологівської міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області.
Станом на 03.03.2022 для цілей провадження господарської діяльності у власності ТОВ «АФ Батьківщина» було таке майно, зокрема: об`єкти нерухомого майна, транспортні засоби та сільськогосподарська техніка, сільськогосподарська продукція, насіннєвий матеріал, засоби захисту рослин та добрива, запчастини до транспортних засобів та техніки, паливно-мастильні матеріали тощо.
Згідно з пунктом 4 розділу ІІ Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, село Воскресенка Воскресенської сільської територіальної громади Пологівського району Запорізької області належить до тимчасово окупованих російською федерацією територій України від 03.03.2022.
07.03.2022 невстановлені особи з числа військовослужбовців Збройних сил російської федерації та інших збройних формувань РФ заволоділи майном ТОВ «АТ «Батьківщина», яке знаходилося за адресою: Запорізька область, Пологівський район, село Воскресенка, вулиця Коцюбинського, 39, а саме: легковими та вантажними транспортними засобами, комбайнами, тракторами, навісним та причепним обладнанням до них.
06.06.2022 за вказаним фактом відкрито кримінальне провадження №2202208000000786 з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 438 Кримінального кодексу України («Порушення законів та звичаїв війни»).
Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Відтак, стягнення відповідної шкоди має здійснюватися із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції, незважаючи, який конкретно її підрозділ заподіяв шкоду.
За таких умов, пред`явлення позовних вимог до Російської Федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача.
Таким чином, позивачем доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні Господарського процесуального кодексу України факт заподіяння шкоди позивачу діями відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та завданою майновою шкодою позивачу.
Виходячи з викладеного, судом встановлена наявність повного складу цивільного правопорушення у вигляді заподіяння шкоди позивачу, що має своїм наслідком відшкодування такої шкоди позивачу у розмірі і в порядку, передбаченими цивільним законодавством.
Позивачем здійснено розрахунок збитків на підставі та з урахуванням вимог Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №326 від 20.03.2022 та Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.222 №390/1223, з урахуванням фактичної ринкової вартості сільськогосподарської техніки, транспортних засобів станом на день втрати сільськогосподарської техніка та транспортних засобів, тобто 07.03.2022, та з урахуванням курсу долара США, встановленого Національним банком України, у цей день (29,2549 грн за 1 долар США).
Інформація про розміри ринкової вартості сільськогосподарської техніки та транспортних засобів отримана позивачем з веб-сайтів для продажу аналогічної сільськогосподарської техніки та транспортних засобів з аналогічними характеристиками і роком випуску.
Оскільки станом на день подання позову не уся сільськогосподарська техніка з аналогічними технічними характеристиками та роком випуску наявна на платформах для продажу, то для цілей розрахунку збитків позивач використав закупівельну вартість такої техніки згідно з видатковими накладними.
Крім того, вартість сільськогосподарської техніки та транспортних засобів, серед іншого, підтверджується також оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 104, 105 с/х техніки від 03.03.2022; відомістю № 3 про введення початкових залишків основних засобів ТОВ «АФ «Батьківщина» та листом Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області від 18.04.2024 №8.1-08.1-10/1323.
Також детальні переліки втраченого майна разом з інформацією про його вартість додано до позовної заяви.
Відтак, беручи до уваги ту обставину, що причиною завдання збитків позивачу є неправомірна поведінка Російської Федерації, яка полягає у воєнній агресії проти України, вимога позивача про стягнення з відповідача завданої шкоди у розмірі 17 148 145 доларів США 54 центи, з яких: 443 139 857,87 грн без ПДВ, що в еквіваленті становить 15 147 543,07 доларів США - вартість втраченої сільськогосподарської техніки; 58 527 425, 20 грн без ПДВ, що в еквіваленті становить 2 000 602, 47 доларів США - вартість втрачених транспортних засобів, визнається судом обґрунтованою.
За таких обставин позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідачів такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.
Щодо підстав солідарного обов`язку відповідачів з відшкодування завданих позивачу збитків суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Статтею 543 цього Кодексу передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.
Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.
Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.
Застосовуючи у цій справі до відповідачів доктрину alter ego, суд зазначає, що ця доктрина прийнята в багатьох юрисдикціях світу, в тому числі і в Україні, допомагає визначити, чи слід розглядати певний суб`єкт як орган або інструмент держави, або, іншими словами, як частину держави чи як такий, що ототожнюється з державою.
У багатьох випадках доктрина alter ego застосовується для визначення того, чи породжує діяння такого органу або інструменту відповідальність держави за діяння такого органу або інструменту.
Ця ж доктрина допомагає визначити, чи є такий орган частиною правосуб`єктності "держави" в більш широкому сенсі. Серед іншого, у випадку делікту, вчиненого державою, які органи, інструменти чи суб`єкти слід ідентифікувати як частину правосуб`єктності "держави", і, відповідно, які з них повинні нести відповідальність за делікт, вчинений "державою" - незалежно від того, чи брав кожен з таких органів, інструментів чи суб`єктів активну - чи будь-яку іншу - участь у вчиненні цього конкретного делікту.
За даних обставин, суд приймає твердження позивача, які обґрунтовані наданими ним доказами, про те, що оскільки Публічне акціонерне товариство «Нафтова Компанія «Роснефть», Державна корпорація з атомної енергії «Росатом», Публічне акціонерне товариство «Газпром», Публічне акціонерне товариство «Газпром нефть» є alter ego Російської держави, то це означає, що вони є частиною Російської держави, а отже є частиною особи заподіювача шкоди. Для цих цілей абсолютно неважливо, чи брали відповідачі активну або будь-яку іншу участь у вчиненні делікту, про який йде мова, чи ні (так само, як якщо б делінквент був фізичною особою, не мало б значення, чи було скоєно делікт лівою або правою рукою цієї особи). Важливим є те, що на момент вчинення делікту відповідачі були частиною Російської держави, яка вчинила делікт.
Відтак, суд вважає справедливим висновок позивача про те, що оскільки Публічне акціонерне товариство «Нафтова Компанія «Роснефть», Державна корпорація з атомної енергії «Росатом», Публічне акціонерне товариство «Газпром», Публічне акціонерне товариство «Газпром нефть» були alter ego Російської Федерації на момент вчинення нею делікту проти власності позивача, то ці компанії мають нести відповідальність за це правопорушення в тій же мірі, що й Російська Федерація.
Водночас суд враховує ту обставину, що в чинному законодавстві України відсутній закон, який би прямо регулював солідарну відповідальність первинного боржника та його alter ego в рамках положення статті 1166 Цивільного кодексу України про загальну деліктну відповідальність.
У цьому контексті суд вважає доречним зауваження позивача про те, що юридичне поняття alter ego було введено в українську правову систему і у виконавчу практику лише кілька років тому.
Очевидно, що чинне законодавство не встигає врегулювати суспільні відносини за нових обставин.
Разом з тим, відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).
Викладене дає суду правові підстави для застосування аналогії закону статті 543 Цивільного кодексу України у питанні щодо можливої солідарної відповідальності відповідачів за вимогами позивача у цій справі, що безумовно буде сприяти ефективному захисту його порушених майнових прав.
Надаючи правову оцінку належності й ефективності обраного позивачем способу захисту, суд зважає на ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією й надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.
Отже, вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.
За таких обставин позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АФ «Батьківщина» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру у цій справі становить 1514000,00 грн, від сплати якого позивач звільнений згідно з пунктом 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".
Так, за вказаною нормою закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору (ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 903/87/23 (п. 60) з посиланням на висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2023 у справі № 522/5582/16-ц, від 17.08.2022 у справі № 745/342/19, від 24.03.2021 у справі № 462/2077/17.
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва
ВИРІШИВ :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути солідарно з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд.14), Публічного акціонерного товариства «Нафтова Компанія «Роснефть» (ОДРН: 1027700043502, наб. Софійська, буд. 26/1, м. Москва, Російська Федерація, 115035), Державної корпорації з атомної енергії «Росатом» (ОДРН: 1077799032926, вул. Велика Ординка, бу. 24, м. Москва, Російська Федерація, 119017), Публічного акціонерного товариства «Газпром» (ОДРН: 1027700070518,. пр. Лахтінський, буд. 2, корп 3, стр. 1, вн. тер.м. муніципальний округ Лахта-Ольгіно, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація, 197229), Публічного акціонерного товариства «Газпром нефть» (ОДРН: 1025501701686, вул. Поштамтська, буд. 3-5, літ. А, ч. прим. 1Н. каб. 2401, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація, 190000) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Батьківщина» (70624, Запорізька обл., Пологівський р-н, село Воскресенка, вулиця Коцюбинського, будинок 39, код ЄДРПОУ 30791236) збитки в розмірі 501 667 283 (п`ятсот один мільйон шістсот шістдесят сім тисяч двісті вісімдесят три) грн 07 коп., що еквівалентно 17 148 145 (сімнадцять мільйонів сто сорок вісім тисяч сто сорок п`ять) доларів США 54 цента.
3. Стягнути з Російської Федерації (Russian Federation код ISO ru/rus 643) в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд.14) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 211 960,00 грн.
4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Нафтова Компанія «Роснефть» (ОДРН: 1027700043502, наб. Софійська, буд. 26/1, м. Москва, Російська Федерація, 115035) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 211 960,00 грн.
5. Стягнути з Державної корпорації з атомної енергії «Росатом» (ОДРН: 1077799032926, вул. Велика Ординка, бу. 24, м. Москва, Російська Федерація, 119017) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 211 960,00 грн.
6. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Газпром» (ОДРН: 1027700070518,. пр. Лахтінський, буд. 2, корп 3, стр. 1, вн. тер.м. муніципальний округ Лахта-Ольгіно, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація, 197229) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 211 960,00 грн.
7. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Газпром нефть» (ОДРН: 1025501701686, вул. Поштамтська, буд. 3-5, літ. А, ч. прим. 1Н. каб. 2401, м. Санкт-Петербург, Російська Федерація, 190000) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 211 960,00 грн.
Після набрання рішенням законної сили видати накази.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.
Повний текст рішення складено та підписано 01.01.2026.

Суддя Владислав ДЕМИДОВ