ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 320/5576/19
адміністративне провадження № К/990/24616/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області 
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року (суддя Кушнова А.О.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2025 (судді: Бєлова Л.В., Аліменко В.О., Безимена Н.В.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «САКУРА-АВТОТРАНС» 
до Головного управління ДПС у Київській області 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Сакура-Автотранс» (далі також - Позивач, ТОВ «Сакура-Авторанс») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Київській області; далі також - ГУДПС) про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень від 26 серпня 2019 року: 
- №0019491414, згідно з яким визначено грошове зобов`язання з ПДВ у сумі 3 056 048,00 грн (з них 2 037 365,00 грн - основний платіж та 1 018 683,00 грн - штрафні санкції). 
- №0019481414, яким було зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ на 1 112 313,00 грн за листопад 2018 року.
Позиція Позивача ґрунтувалася на тому, що всі господарські операції з контрагентами (ТОВ «Агростандарт-Плюс», ТОВ «Крета Люкс», ТОВ «Землера», ТОВ «Триірта», ТОВ «Провнел» та ТОВ «Нафтотрейдингова компанія «Каскад») були реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджені належним чином оформленими первинними документами. Позивач наголошував, що висновки податкового органу про «нереальність» операцій через відсутність у контрагентів трудових ресурсів чи джерел походження товару суперечать закону та судовій практиці.
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
30 березня 2023 року Київський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким повністю задовольнив позов ТОВ «Сакура-Автотранс».
Суд першої інстанції дійшов висновку, що надані Позивачем документи (видаткові накладні, ТТН, договори оренди техніки, звіти про використання пального) містять усі необхідні реквізити та підтверджують фактичний рух активів. Суд також зазначив, що податковий орган не довів правомірність своїх рішень, а платник податків не повинен нести відповідальність за можливі порушення у ланцюгу постачання з боку його контрагентів.
14 травня 2025 року Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалив постанову, якою залишив апеляційну скаргу ГУДПС без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Апеляційний суд підтримав позицію, що відповідальність має індивідуальний характер. Колегія суддів наголосила: якщо господарська операція фактично відбулася і підтверджена документами, недоліки в податковому обліку контрагентів не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на податковий кредит.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Так, Відповідач наполягає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а підставою касаційного оскарження визначив пункти 1 та 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Так, Відповідач стверджує, що при вирішенні спору не враховано висновків Верховного Суду України щодо застосування положень пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі також - ПК України), а також статей 1, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155 (далі також - Інструкція № 281/171/578/155).
При цьому покликається на висновки наведені у постановах Верховного Суду від: 6 жовтня 2021 року (справа № 640/3223/20), 25 березня 2020 року (справа № 804/5947/15), 31 серпня 2021 року (справа № 9820/4373/16), 19 липня 2021 року (справа № 1.380.2019.002018), 13 липня 2022 року (справа № 640/18540/18), 16 червня 2020 року (справа № 400/987/19), 10 квітня 2020 року (справа № 816/4409/15), 31 березня 2020 року (справа № 824/434/15-а), 15 жовтня 2019 року у справі №802/1921/16-а, 30 червня 2021 року у справі №804/1267/16, 4 листопада 2020 року у справі №300/555/19, 17 березня 2020 року у справі №816/2211/18, 29 січня 2021 року у справі №826/8752/16, 27 березня 2018 року у справі №826/1588/13-а.
Відповідач зазначає, що у цій справі суди попередніх інстанцій не дослідили зміст господарської операції між ТОВ «САКУРА-АВТОТРАНС» та ТОВ «НАФТОТРЕЙДИНГОВА КОМПАНІЯ «КАСКАД», не звернули увагу, що предметом договору поставки від 21 листопада 2018 №20181121 є специфічний товар - нафтопродукти.
Крім того, Відповідач твердить, що задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що наявність первинних документів, наданих Позивачем, є достатньою підставою для підтвердження обґрунтованості віднесення ним до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за операціями з придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «АГРОСТАНДАРТ-ПЛЮС», ТОВ «КРЕТА-ЛЮКС», ТОВ «ЗЕЛМЕРА», ТОВ «ТРИІРТА», ТОВ «ПРОВНЕЛ» та ТОВ «НАФТОТРЕЙДИНГОВА КОМПАНІЯ «КАСКАД», а також достатньою підставою для спростування висновків податкового органу про нереальність відповідних господарських операцій.
Наголосив Відповідач і на тому, що під час проведення документальної перевірки контролюючий орган встановив, що відповідно до даних Єдиного реєстру податкових накладних та податкової інформації, отриманої від податкових органів за місцем обліку контрагентів-постачальників ТОВ «САКУРА-АВТОТРАНС», такі контрагенти, як ТОВ «АГРОСТАНДАРТ-ПЛЮС», ТОВ «КРЕТА-ЛЮКС», ТОВ «ЗЕЛМЕРА», ТОВ «ТРИІРТА», ТОВ «ПРОВНЕЛ» та ТОВ «НАФТОТРЕЙДИНГОВА КОМПАНІЯ «КАСКАД», з моменту своєї реєстрації не придбавали товарів тієї номенклатури, які, за документами, були реалізовані Позивачу.
Також, за позицією Відповідача, під час судового розгляду цієї справи судом не надано належної оцінки його доводам щодо відсутності реальної можливості у контрагентів Позивача здійснювати постачання товару на користь Позивача (відсутність відповідної кількості працівників, основних засобів, неможливість встановлення законного джерела походження товару по всьому ланцюгу постачання, тощо).
Судами першої та апеляційної інстанції дані доводи контролюючого органу не взято до уваги, посилаючись лише на наявність первинної документації. Проте, дані доводи Відповідача, які як в сукупності, так і окремо свідчать про нереальність господарських операцій між Позивачем та контрагентами.
Також, за позицією ГУ ДПС, надаючи правову оцінку господарським операціям між ТОВ «САКУРА-АВТОТРАНС» та ТОВ «НАФТОТРЕЙДИНГОВА КОМПАНІЯ «КАСКАД», суди не врахували специфіку товару, який є предметом договору поставки, та не дослідили питання дотримання сторонами вимог законодавства під час реалізації нафтопродуктів, для яких установлені спеціальні правила щодо приймання, транспортування та обліку.
Водночас ТОВ «САКУРА-АВТОТРАНС» під час перевірки не надало документів, які підтверджували б фактичне отримання нафтопродуктів від контрагента за кількістю та якістю, зокрема: актів приймання нафтопродуктів за якістю за формою № 14-НК, паспортів якості, сертифікатів відповідності, а також інших обов`язкових документів, передбачених Інструкцією № 281/171/578/155, що містять дані про вимірювання об`єму пального в резервуарах АЗС до та після зливу з транспортних засобів, відбір проб, визначення густини й температури пального та ведення відповідних журналів обліку.
Також Відповідач, посилаючись на норми ПК України, вважає цілком обґрунтованим використання контролюючим органом під час проведення перевірки інформації, джерелом якої є відомості з Єдиного реєстру податкових накладних, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також податкова звітність платника податків, що, на переконання Відповідача, є підставою для висновків про порушення вимог податкового законодавства.
3. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
За результатами проведеної Відповідачем перевірки Позивача контролюючим органом складено акт від 8 травня 2019 року № 355/10-36-14-14/41930698 (далі - акт перевірки).
Відповідно до висновків акта перевірки контролюючим органом встановлено порушення вимог пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 ПК України, унаслідок чого:
-завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту за перевірений період на загальну суму 1 112 313,00 грн, у тому числі за листопад 2018 року - 1 112 313,00 грн;
- занижено податок на додану вартість за перевірений період на загальну суму 2 037 365,00 грн, у тому числі за жовтень 2018 року - 833 608,00 грн, за листопад 2018 року - 1 203 757,00 грн.
На підставі акта перевірки Відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 26 червня 2019 року:
№ 0019491414 яким визначено суму грошових зобов`язань з податку на додану вартість у загальному розмірі 3 056 048,00 грн, з яких 2 037 365,00 грн - за основним платежем та 1 018 683,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями;
№ 0019481414, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за листопад 2018 року на 1 112 313,00 грн.
За результатами адміністративного оскарження Державна податкова служба України рішенням від 26 вересня 2019 року залишила скаргу ТОВ «Сакура-Автотранс» без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права в межах, встановлених статтею 341 КАС України, виходить з такого.
Ключовим для розв`язання спору у цій справі є питання перевірки відповідності нарахованих податкових зобов`язань та застосованих штрафних санкцій у відповідному розмірі на підставі ППР вимогам законодавства у контексті з`ясування того, чи були фактично здійсненими господарські операції між Позивачем та його контрагентами.
Спірні правовідносини врегульовані наступними положеннями ПК України.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;
ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Податковий кредит звітного періоду, як передбачено пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);
ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Як визначав пункт 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
За змістом пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до положень пункту 200.4 статті 200 ПК України При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету
Згідно з пунктом 200.7 статті 200 ПК України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.
Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можна дійти висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкової вигоди виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної та зареєстрованої податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Водночас норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкової вигоди, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є фіктивними, сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, якщо її узагальнити, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді права платника податків на формування в податковому обліку податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язано з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника. Господарські операції мають відповідати економічному змісту, відображеному в укладених платником податків договорах, та підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податків даних податкового обліку.
Верховним Судом вже сформована стала та послідовна правова позиція щодо застосування наведених норм права. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року у справі № 160/3364/19, виснувала, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Такий висновок Велика Палата зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата тлумачила як таку, в якій відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.
Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі лише наявність вироку щодо контрагента платника податків, факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах, на які покликається Відповідач у касаційній скарзі. 
У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що господарські операції Позивача з його контрагентами були спрямовані на придбання матеріальних ресурсів (автозапчастин, паливно-мастильних матеріалів та дизельного пального), необхідних для здійснення основної діяльності підприємства - надання послуг з перевезення вантажів.
Упродовж жовтня-листопада 2018 року Позивач уклав і виконав договори з такими постачальниками:
- ТОВ «Агростандарт-Плюс» та ТОВ «Крета Люкс» (жовтень 2018 року), предметом яких були автозапчастини та паливно-мастильні матеріали. Зазначені операції підтверджені видатковими накладними, рахунками на оплату та зареєстрованими податковими накладними, за якими суми ПДВ склали 476 405,63 грн та 357 202,67 грн відповідно;
- ТОВ «Землера», ТОВ «Триірта» та ТОВ «Провнел» (листопад 2018 року), у яких Позивач придбавав автозапчастини та паливно-мастильні матеріали. Загальна сума ПДВ за цими операціями перевищила 2,1 млн грн;
- ТОВ «Нафтотрейдингова Компанія «Каскад» (березень 2019 року), у якого відповідно до додаткової угоди до договору придбано 31 250 літрів дизельного пального різних марок на суму ПДВ 133 333,33 грн.
Фактичне здійснення таких операцій підтверджувалось податковими та видатковими накладними, рахунками на оплату. 
Як установили суди попередніх інстанцій, доставка товарів здійснювалася силами та транспортом самого Позивача - автомобілями MAN, SCANIA, КАМАЗ, RENAULT, що перебували у нього в оренді, а факт перевезення підтверджений товарно-транспортними накладними.
За змістом установлених судами попередніх інстанцій обставин, запчастини від ТОВ «Крета Люкс», ТОВ «Землера» та ТОВ «Провнел» розвантажувалися у місті Дубно, де Позивач орендував місце для стоянки транспорту. Товари від ТОВ «Агростандарт-Плюс» та ТОВ «Триірта» доставлялися до смт Степанівка, де Позивач використовував орендовану стоянку для ремонту техніки. Дизельне пальне від ТОВ «НТК «Каскад» постачалося до смт Нововасилівка на орендовану позивачем АЗС з ємностями для зберігання пального.
При цьому суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що спірні операції не зводилися до формального документообігу, а мали реальний економічний зміст, оскільки придбані автозапчастини використовувалися для ремонту транспортних засобів, а пальне - для їх заправки під час надання послуг з перевезення вантажів. Використання таких матеріальних ресурсів безпосередньо забезпечувало виконання договорів на перевезення, що , як установлено судами ми першої іта апеляційної інстанцій, підтверджувалося, зокрема актами наданих послуг, звітами про використання пального та розрахунками виконаних робіт, відомостями про видачу дизельного палива, придбаного у ТОВ «Нафтотрейдингова Компанія «Каскад», за березень та квітень 2019 року, товарно-транспортними накладними, податковими та видатковими накладними, заявками на перевезення, а також рахунками на оплату.
З урахуванням цих обставин, суди попередніх інстанцій констатували підтвердженість фактичного здійснення операцій між Позивачем та його контрагентами. 
У касаційній скарзі Відповідач, посилаючись на специфіку операцій з постачання нафтопродуктів, зазначає про відсутність надання Позивачем документів, передбачених Інструкцією № 281/171/578/155. Водночас ані зміст акта перевірки, ані рішення ДПС за результатами адміністративного оскарження не дають підстав для висновку, що такі твердження були покладені в основу прийняття спірних у цій справі податкових повідомлень-рішень. Крім того, зміст акта перевірки не дає підстав вважати, що такі документи витребовувалися Відповідачем, а Позивач їх не надав контролюючому органу під час проведення контрольного заходу.
Щодо наведених Відповідачем доводів про допущення контрагентами порушень, у тому числі відсутності в даних, що містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних, інформації про придбання контрагентами відповідних товарів, які реалізовувалися Позивачу, суди попередніх інстанцій надали цим доводам правову оцінку й з посиланням на відповідну практику Верховного Суду указали, що:
- жодною нормою податкового законодавства не покладено на платника податків обов`язку перевіряти законність державної реєстрації контрагентів, дійсність їх статусу платника ПДВ, повноту та своєчасність сплати ними податків, а також правильність ведення ними бухгалтерського чи податкового обліку. Контроль за дотриманням платниками податків вимог податкового законодавства та за сплатою податків до бюджету віднесений до повноважень податкових органів.
- Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2018 року у справі № 815/2946/13-а (№ К/9901/4496/18) зазначив, що чинне законодавство не ставить дійсність правочинів та виникнення податкових зобов`язань платника податків у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, їх фактичного місцезнаходження або наявності чи відсутності у них основних фондів.
- Позивач не може нести відповідальність за можливе невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, оскільки поняття «добросовісний платник податків» не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку контролювати дотримання його постачальниками правил оподаткування. Позивач не наділений повноваженнями податкового контролю та не може володіти інформацією щодо виконання контрагентами їх податкових обов`язків.
Також, як установили суди попередніх інстанцій, Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що Позивач як платник податків діяв без належної обачності та обережності, знав або повинен був знати про можливі порушення, допущені його контрагентами, чи що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з цими підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди. Водночас в акті перевірки прямо зазначено, що на момент складання податкових накладних як Пзивач, так і його контрагенти були належним чином зареєстровані як платники податку на додану вартість та мали чинні свідоцтва платника ПДВ.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Отже, Колегія суддів не може погодитися з твердженням Відповідача про нереальність господарських операцій Позивача із зазначеним контрагентами з підстав наявності негативної податкової інформації щодо останніх, оскільки такі доводи досліджено судами попередніх інстанцій і надано їм правову оцінку, до того ж такі доводи містяться лише в акті перевірки і не підтверджені відповідною доказовою багатою. 
Усталеним є підхід Верховного Суду, за яким платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку; зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Якщо контрагент позивача або суб`єкти господарювання, з якими мав відносини контрагент позивача, в подальшому не дотримувалися у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.
Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні на підтвердження розміру понесених витрат та свого податкового кредиту.
Надавши оцінку поданим під час судового розгляду доказам суди першої та апеляційної інстанцій вважали їх сукупність достатньою для цілей підтвердження фактичного здійснення операцій між Позивачем і його контрагентами, та відповідно достатньою для підтвердження правомірності формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування.
Вважаючи помилковими ці висновки Відповідач у касаційній скарзі покликається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, зміст яких зводиться до того, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів (фактичне здійснення операцій), що є обов`язковою умовою для формування податкової вигоди.
Разом з тим, застосування норм права судами попередніх інстанцій у цій справі не вказує про те, що при вирішенні спору не враховано цих висновків, навпаки суди попередніх інстанцій досліджували обставини фактичного здійснення операцій з контрагентами та з урахуванням всієї сукупності обставин, наведених у судовому процесі, наданих під час судового розгляду та перевірки документів та доказів дійшли висновку про документальне підтвердження їх здійснення.
Водночас, цитуючи у касаційній скарзі абзаци з текстів зазначених постанов Верховного Суду, Відповідач посилається на висновки Верховного Суду, які пов`язані виключно з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, та відображають загальний сформований Верховним Судом підхід до оцінки обставин, які можуть свідчити на користь реальності/нереальності господарських операцій платника податку, що не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм права, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.
Суд вважає за необхідне зазначити і те, що у справі, яка переглядається, податковим органом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин в обґрунтування власної позиції за наведеними вище, на думку контролюючого органу, порушеннями.
Доводи Відповідача, викладені у касаційній скарзі, є тотожними аргументам, наведеним ним під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, та фактично зводяться лише до незгоди з мотивами, якими керувалися суди першої та апеляційної інстанцій при оцінці доказів і встановленні фактичних обставин справи. При цьому касаційна скарга не містить жодних належних, конкретних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували зроблені судами попередніх інстанцій висновки або свідчили про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Доводи, які на думку представника Відповідача, вказують на те, що суди при розгляді справи допустили порушення норм процесуального права, а саме, не дослідили зібрані у ній докази, не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій фактів та сформованих на їх підставі висновків та зводяться до посилань на необхідність переоцінки вже оцінених судами доказів, додаткової перевірки доказів стосовно встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною першою статті 341 КАС України.
Суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди попередніх інстанції при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), згодом підтриманий Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 908/1795/19).
Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 341 КАС України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Відтак, твердження Відповідача не спростовують обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять належних аргументів щодо наявності підстав для їх скасування.
Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, що прямо випливає із положень статті 77 КАС України.
За практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів, має саме податкове управління.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин у справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. За таких обставин, з урахуванням наведеного у сукупності Суд не знайшов передбачених КАС України підстав для задоволення касаційної скарг відповідачів та скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС щодо законності і обґрунтованості судового рішення, принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.
Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, суд дійшов висновку про необхідність залишення рішень судів попередніх інстанцій без змін, а касаційної скарги без задоволення.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення. 
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2025 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.О. Шишов 

М.М. Яковенко