номер провадження справи 15/6/24

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 Справа № 908/45/24
м. Запоріжжя Запорізької області 
Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, розглянувши матеріали справи 
за позовом Першого заступника керівник Василівської окружної прокуратури Запорізької області, 71600, Запорізька область, м. Василівка, вул. Соборна, 10; адреса для листування: 69050, м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 118-А в інтересах держави в особі:
Східного офісу Держаудитслужби, 49101, м. Дніпро, вул. Володимира Антоновича, 22, корп. 2, в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, 69057, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 129
до відповідачів:
1. Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", 01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3 в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електростанція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", 71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, 133
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ Пром-Пак", 69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Антимонопольний комітет України, 03035, місто Київ, вулиця Митрополита Василя Липківського, 45
про визнання недійсним договору, стягнення коштів

за участю секретаря судового засідання Пікалової І.С.
за участю представників сторін та учасників процесу:
прокурор: Стешенко В.Є., прокурор, службове посвідчення № 075793 від 01.03.2023 (в залі суду);
від позивача: не з`явився;
від відповідача 1: Балацький Я.А., представник, витяг з ЄДР від 21.10.2025 (в режимі відеоконференції);
від відповідача 2: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився;

установив
02.01.2024 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява першого заступника керівник Василівської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі: Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до відповідачів Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електростанція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ Пром-Пак" про:
- визнання недійсним договору поставки товару від 28.11.2017 № 713(1)17УК/53-121-01-17-05741, укладеного між Відокремленим підрозділом - "Запорізька атомна електростанція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ Пром-Пак";
- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ Пром-Пак" на користь Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електростанція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 24 887,16 грн, з Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електростанція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", одержані ним за рішенням суду 24 887,16 грн - стягнути в дохід держави.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 02.01.2024 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/45/24 та визначено до розгляду судді Горохову І.С.
Ухвалою суду від 16.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/45/24; присвоєно справі номер провадження 15/6/24; постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження і підготовче засідання призначено на 07.02.2024.
Ухвалою суду від 07.02.2024 продовжено строк підготовчого провадження строком на тридцять днів. Відкладено підготовче засідання на 12.03.2024 о 14-10 год.
Ухвалою суду від 08.03.2024 заяву представника відповідача-1 Балацького Я.А. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено, призначено проведення судового засідання у справі № 908/45/24 на 12.03.2024 о 14:10 год. в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 12.03.2024 підготовче засідання у справі відкладено до 26.03.2024 о 12:00 год.
18.03.2024 через систему "Електронний суд" надійшла заява відповідача-1 про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 918/1043/21 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України. Відповідач-1 вважає, що в провадженні Великої Палати Верховного Суду перебуває справа № 918/1043/21, правовідносини в якій є подібними до правовідносин у даній справі, яка переглядається, що є підставою для застосування п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України.
19.03.2024 через систему "Електронний суд" надійшли письмові пояснення Антимонопольного комітету України (третьої особи) щодо позову.
25.03.2024 через систему "Електронний суд" надійшли заперечення прокурора на клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі. З підстав, викладених у запереченнях, прокурор просить відмовити у задоволенні клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі. Прокурор зазначає, що, як вбачається з обставин справи № 918/1043/21 правовідносини не є побідними до обставин справи № 908/45/24, оскільки не є тотожними підстави позовів та фактичні обставини справи.
Ухвалою суду від 26.03.2024 провадження у справі № 908/45/24 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 918/1043/21.
Великою Палатою Верховного Суду завершений перегляд в касаційному порядку справи № 918/1043/21 і за наслідками перегляду прийнята постанова від 18.09.2024.
У зв`язку із усуненням обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, ухвалою суду від 28.11.2024 провадження у справі № 908/45/24 поновлено і призначено підготовче засідання на 10.12.2024 о 12:30 год., яке суд постановив проводити в режимі відеоконференції.
09.12.2024 через підсистему "Електронний суд" від Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до суду надійшла заява про зупинення провадження у справі.
Ухвалою суду від 10.12.2024 провадження у справі зупинено до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Об`єднанню Палатою Верховного Суду завершений перегляд в касаційному порядку справи № 922/3456/23 і за наслідками перегляду прийнята постанова від 19.12.2025.
Ухвалою суду від 06.01.2025 поновлено провадження у справі № 908/45/24 з 15.01.2026. Призначено підготовче засідання на 15.01.2026 о/об 11:40 год.
15.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2026. 
У судовому засіданні відбувалася технічна фіксація за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.
Судом перевірені повноваження представників позивача та відповідача 1. Відводів складу суду не заявлено.
Прокурор підтримав заявлені позовні вимоги за наступних підставі: між відповідача було укладено договір поставки товару. До договору укладалися додаткові угоди. На виконання умов договору було поставлено товар та сплачено за нього кошти обумовлені договором. Рішенням тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.07.2021 у справі № 76-р/тк визначено, що ТОВ «Запорожметалресурс» та ТОВ «НВФ Пром-Пак» вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді акти конкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів із закупівлі товарів «Водонепроникний костюм», шолом з візиром, герметичні рукавиці - Спеціальний робочий одяг» проведених ВП «запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за допомогою електронних закупівель «Prozorro». У вказаному рішенні було надано належну оцінку обставинам справи та прийнято законне і обґрунтоване рішення про встановлення порушення законодавства про захист економічної конкуренції та про притягнення позивача як порушника до визначеної законом відповідальності. Оголошуючи проведення відкритих торгів, ВП «запорізька АЕС» мало на меті не просто придбати спеціальний робочий одяг, а здійснити їх придбання на засадах конкурентності учасників відповідного тендера. Відповідач маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення договору з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, узяло участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, нівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого отримало бюджетні кошти в сумі 24 887,16 грн. Просить визнати недійсним договір та застосувати наслідки недійсності з урахуванням ч. 3 ст. 228 ЦК України. 
Управління східного офісу держаудитслужби в Запорізькій області надало пояснення з приводу позову та зазначило, що вжиття заходів щодо реалізації визначених Законом № 2939 та законом № 922 в частині складання вимог/висновків про зобов`язання усунення порушень, притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, звернення до суду тощо органами держаудитслужби можливе лише за результатами проведених контрольних заходів. Твердження прокурора про наявність в Управління повноважень щодо звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору не відповідає приписам законодавства та відповідно твердження про бездіяльність є необґрунтоване. 
Відповідач 1 щодо позову заперечив та зазначив, що прокуратурою не надано доказів того, що Держаудитслужба не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином, тим самим не доведено правомірність представництва інтересів в органах судової влади. Окремо посилається на пропуск прокурором строку позовної давності, як з урахуванням прийнятого рішення так і укладеного договору. Безпідставно залучено ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП ЗАЕС в якості одного з відповідачів у справі, оскільки останній жодним чином не має відношень до вчинених учасником торгів правопорушень, повною мірою виконав свої зобов`язання за договором, укладення договору відбулося з чітким дотриманням норм цивільного та господарського законодавства, жодних порушень, що свідчать про недійсність договору ВП ЗАЕС не вчиняв. Прокурором обрано неправильний спосіб захисту в спірних правовідносинах та визначив не передбачений нормами чинного законодавства засіб поновлення прав учасників спору. Лише сам факт вчинення товариством у вигляді анти конкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМК не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Просить у позові відмовити повністю. 
У відповіді на відзив прокуратура зазначила, що з приводу участі в якості позивача та наявності повноважень на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах Держаудитслужби є відповідні висновки Верховного Суду, зокрема постанові від 11.10.2023 у справі № 905/73/22. Перебіг строку позовної давності почався з дати ухвалення рішення тимчасової адміністративної колегії АКУ від 15.07.2021. Враховуючи те, що ВП ЗАЕС виступає однією із сторін договору її правомірно визначено в якості відповідача. Внаслідок вчинення відповідачем 2 дій щодо спотворення результатів тендеру, відбулося безпідставне укладення спірного договору між відповідачами. За інших обставин відповідач 2 не отримав би право на таке укладення договору, оскільки інших учасників відкритих торгів у процедурі закупівлі, окрім ТОВ «НВФ Пром-Пак» та ТОВ «Запорожметалрусурс» не було. 
У запереченнях на відповідь відповідач 1 просив застосувати позовну давність та відмовити у позові. Посилається на те, що 25.07.2023 Верховний Суд ухвалив постанову у справі № 160/14095/21, якою підтвердив сталу практику щодо правильності застосування частини першої статті 208 (ч. 3 ст. 228 ЦК України) та частини першої статті 250 ГК України зазначивши про те, що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 208 ГК України є адміністративно-господарською санкцією і строк для її застосування визначає ст. 250 ГК укрпаїни. 
У додаткових поясненнях прокуратура зазначила, що Верховним Судом у постанові об`єднаної палати касаційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 911/1110/18 зроблено висновок про те, що до відносин про визнання недійсним договору не може бути застсоовано положення ч. 1 ст. 250 ГК україни щодо річного строку застосування адміністративно-госпождасрьких санкцій, оскільки правові наслідки вчинення правочину, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, не є адміністративно-господарськими санкціями, які згідно з ч. 1 ст. 238 ГК україни застосовуються за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності. Строкпозовної давності розпочався з 15.07.2021 з дати, поли позивач і прокурор могли довідатися про порушення укладеним договором, тобто з дати рішення тимчасової адміністративної колегії. 
Антимонопольний комітет надіслав пояснення в яких зазначив, що одним із конституційно визначених інтересів держави є захист економічної конкуренції у підприємницькій діяльності. У зв`язку з чим, правочини укладені з порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є такими, що порушують публічний порядок. До виключних повноважень органів Комітету належить встановлення фактів порушення законодавства про захист економічної кокурненції, що підтверджується відповідним рішенням. Рішенням тимчасової адміністративної колегії визнано, що ТОВ «Запорожметалрессурс» та ТОВ «НВФ Пром-Пак» вчинили порушення, передбачені пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів. Комітет, погоджується з заявленими позовними вимогами. 
Судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну) частини рішення. 
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, суд щодо спору зазначає наступне. 
02.10.2017 Відокремленим підрозділом «Запорізька атомна електрична станція» державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі товарів «Водонепроникний костюм, шолом з візиром, герметичні рукавиці ДК 021:2015:18130000-9» - Спеціальний робочий одяг» (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-10-02-000629-a), доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-10-02-000629-a.
Відповідно до п. 6.1 тендерної документації, очікувана вартість предмета закупівлі становила 87 500,00 грн, за вирахуванням ПДВ. 
Тендерні пропозиції подано двома учасниками, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю «НВФ Пром-Пак» пропозиція 87 405,00 грн (з ПДВ 104 886,00 грн); Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорожметалресурс» - 87 478,30 грн (з ПДВ 104 974,00 грн). 
На сайті «Prozorro» на сторінці процедури закупівлі UA-2017-10-02-000629-a, у розділі «Протокол розкриття» у якості рішення про визначення переможця 30.10.2017 опубліковано протокол розгляду тендерних пропозицій на закупівлю товару «Водонепроникний костюм, шолом з візиром, герметичні рукавиці ДК 021:2015:18130000-9» - Спеціальний робочий одяг» із зазначенням про відповідність кваліфікаційним та технічним критеріям пропозиції ТОВ «НВФ Пром-Пак». 
09.11.2017 електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти з відповідачем 2 договір. 
28.11.2017 за результатами проведених електронних торгів між ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Запорізька АЕС» та ТОВ «НВФ Пром-Пак» укладено договір поставки товару № 713(1)17УК/53-121-01-17-05741 «Водонепроникний костюм, шолом з візиром, герметичні рукавиці ДК 021:2015:18130000-9» - Спеціальний робочий одяг».
Відповідно до п. 1.1 договору, загальну суму визначено у розмірі 104 886,00 грн, з яких 87 405,00 грн ціна за товар та 17 481,00 грн ПДВ.
З урахуванням додаткової угоди № 4 від 23.11.2018 п. 1.1 договору в новій редакції, сума договору складає 24 887,16 грн, з яких 20 739,30 грн ціна за товар, 4147,86 грн ПДВ. 
Відповідно до інформації ДП «НАЕК «Енергоатом» від 15.11.2023 № 01-23622/21-вих про виконання договору про закупівлю від 22.11.2017 відповідач взяті на себе зобов`язання виконав, товар поставлено та за нього сплаченого грошові кошти в розмірі 24 887,16 грн. 
15.07.2021 рішенням тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України у справі № 76-р/тк визнано, що ТОВ «Запорожметалресурс» (ідентифікаційний код 40898748) та ТОВ «НВФ Пром-Пак» (ідентифікаційний код 40637367) вчинили порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 6, п. 1 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкуретних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів із закупівлі товарів «Водонепроникний костюм, шолом з візиром, герметичні рукавиці ДК 021:2015:18130000-9 - Спеціальний робочий одяг» проведених ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за допомогою електронних закупівель «Prozorro» (оголошення UA-2017-10-02-00629-а).
Під час розгляду справи, тимчасова адміністративна колегія Антимонопольного комітету України дійшла висновку, що ТОВ «Запорожметалресурс» та ТОВ «НВФ Пром-Пак» під час підготовки документації та участі у вказаних торгах, які проводив ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» за допомогою електронних закупівель «Prozorro» ідентифікатор закупівель в системі UA-2017-10-02-00629-а, діяли не самостійно, а узгоджували свої дії, не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель. 
У рішення від 15.07.2021 зазначено, що узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ «Запорожметалресурс» та ТОВ «НВФ Пром-Пак» тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результати проведених торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективних для нього результатів, а відтак вчинили антиконкуренті узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції». 
Щодо обґрунтування звернення прокурора в інтересах держави в особі позивача до суду. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною 4 ст. 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений держаною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Підстави для звернення до суду прокурора визначені у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
Відповідно до приписів зазначених нормативних актів законодавець наділяє прокурора повноваженнями по представництву інтересів держави лише за умови їх порушення або загрози порушення та виключно у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інших суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) у разі відсутності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції яких належить захист інтересів держави у відповідній сфері; 3) у випадку відсутності в органу повноважень щодо звернення за захистом інтересів до суду.
Інтереси держави повинні насамперед захищати відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, який не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень. Водночас, що інтереси держави не залишалися незахищеними, прокурор, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно, а також у випадку відсутності такого органу.
Аналогічної позиції з приводу субсидіарної ролі прокурора в захисті інтересів держави у суді дотримується і Верховний Суд, який висловив її низці постанов у справа за позовами прокурорів (постанова Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 від 15.10.2019 у справі № 904/2320/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та інші).
Крім цього, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № З-рп/9 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин, В основі перших завжди є потреба у здійсненнізагальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» в оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавству на підставі якого подається позов, в чому саме відбулася чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У даному випадку прокурор здійснюй представництво в суді законних інтересів держави з метою комплексного захисту інтересів держави, порушених унаслідок прийняття рішення тендерного комітету ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», оформленого протоколом його засідання від 30.10.2017 та укладення спірного договору. Обставини вчинення та наслідки таких діянь для економіки держави свідчать про невідповідність указаних фактів як правовий природі здійснення публічних закупівель у цілому, яка заснована на чесній господарській діяльності учасників тендерів та замовників, так і інтересам держави та суспільства. Зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження коштами державного підприємства з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання.
Статут державного підприємства «національна атомна енергетична компанія «Енергоатом» затверджений постановою кабінету міністрів України від 24.02.2021 № 302. 
Відповідно до п. 1 статуту державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» є державним комерційним підприємством, що утворено відповідно до постанови кабінету міністрів України від 17.10.1996 № 1268 «Про створення національної атомної енергогенеруючої компанії «Енергоатом» - із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 543. 
Вчинення ТОВ «НВФ Пром-Пак» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді анти конкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, призвело до придбання послуги за рахунок коштів юридичної особи публічного права за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендера її видимості. Наслідком цього сало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимально економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу коштів державного бюджету. 
Іншою обставиною, що свідчить про наявність у даному випадку порушення державних інтересів, є очевидний взаємозв`язок між витрачанням ВП «ЗАЕС» ДП НАЕК «Енергоатом» коштів та ефективним виконанням ним же функцій щодо виробництва електроенергії для потреб держави, для належного здійснення яких це державне підприємство і було створено.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, ч. 4 ст. 53 ГПК України.
У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття«орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини). 
При цьому згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Верховний суд у постанові об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 906/296/18, від 20.02.2019 у справі № 912/894/18, від 10.04.2019 у справі № 909/569/18, від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18, від 21.05.2019 у справі № 912/895/18, від 29.05.2019 у справі № 909/545/18, від 20.11.2019 у справі № 912/2887/18, від 29.07.2020 у справі № 924/316/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, від 01.09.2020 у справі № 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі № 905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Державної аудиторської служби України права на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах. 
У висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського Суду від 11.10.2023 у справі № 905/73/22 за яким: «Підставою заявлення прокурором позову у даній справі було допущене відповідачами порушення законності у сфері публічних закупівель, тому правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність у Східного офісу Держаудитслужби, який є територіальним органом Держаудитслужби, повноважень на здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах».

Таким чином, уповноваженим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено здійснювати захист інтересів у спірних правовідносинах є Східний офіс держаудитслужби в особі Управління Східного офісу держаудитслужби в Запорізькій області.
Другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень.
При цьому «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором, у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
У постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд визначив, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні, суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.
Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить не неналежно.
Прокурор набуває право па представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).
У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у спірних правовідносинах, з якого вбачається, то бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 17.10.2018 у справі № 910/11019/17.
Установлено, що Східний офіс держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах не здійснював захисту за спірними правовідносинами. 
Згідно з абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді, прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про не громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Василівська окружна прокуратура Запорізької області відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 25.10.2023 № 51-3024вих-23 повідомила Східний офіс Держаудитслужби та Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про існування порушення інтересів держави від укладення договору за наслідками тендера, результати якого спотворено анти конкурентними узгодженими діями всіх його учасників і про наявність підстав для йог визнання недійсним як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «НВФ Пром-Пак». Також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави. 
20.11.2023 Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області повідомило про те, що не вживались заходи із захисту порушених інтересів держави, викладених у листі прокуратури, не зверталося до суду з позовом, та не повідомлялось про заплановані заходи задля усунення порушень указаних інтересів та конкретні строки їх вжиття. 
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зроблено висновок, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після одержання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва, Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові.
Таким чином, наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Східного офісу держаудитслужби в особі Управління Східного офісу держаудитслужби в Запорізькій області шляхом пред`явлення цього позову. 
Відтак суд встановив, що при зверненні з даним позовом до суду прокурором було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави. 
10.12.2024 судом було зупинено провадження у справі № 908/45/24 до розгляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду. Провадження у справі було зупинено на підставі пункту 7 частини 1 статті 228 ГПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. 
19.12.2025 Верховний суд у складі суддів об`єднаної палати касаційного господарського суду у справі № 922/3456/23 за результатами розгляду касаційних скарг ухвалив постанову в якій дійшов наступних висновків:
«Щодо підстав для застосування до спірних відносин ч. 3 ст. 228 ЦК України. 
61. Предметом спору у справі, яка переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним рішення тендерного комітету СКП «Харківзеленбуд», оформленого протоколом від 13.11.2019 № 338, та договору як таких, що вчинені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а також вимоги про застосування наслідків недійсності цього договору, шляхом стягнення з ПП «ЛСВ «Моноліт» на користь СКП «Харківзеленбуд» коштів, отриманих за результатами виконання договору про закупівлю товарів, у розмірі 2 370 000,00 грн, а з СКП «Харківзеленбуд» - в дохід державного бюджету (на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України).
62. СКП «Харківзеленбуд» у касаційній скарзі стверджувало, що для суб`єктів господарювання, які порушили норми Закону «Про захист економічної конкуренції», зокрема, у разі вчинення антиконкурентних узгоджених дій, чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (ст. 52 Закону «Про захист економічної конкуренції») та певні обмеження щодо прийняття участі у процедурах закупівлі протягом наступних трьох років після притягнення до відповідальності за вчинення таких дій (п. 4 ч. 1 ст. 17 Закону «Про публічні закупівлі»), а відтак, намагання прокурора додатково стягнути з ПП «ЛСВ Моноліт» кошти за фактично виконаним належним чином договором є покладенням на останнього надмірної відповідальності.
63. Отже ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК.
64. Згідно з цією нормою у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
65. Аналогічна за змістом норма містилася у ч. 1 ст. 208 ГК (яка була чинною у період існування спірних відносин).
Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК України. 
66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 ст. 228 була доповнена ч. 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20.06.2018 у справі № 802/470/17-а, від 16.10.2019 у справі №2а-1670/8497/11, від 25.07.2023 у справі № 160/14095/21 від 13.11.2024 у справі № 911/934/23).
68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 ч. 3 ст. 228 ЦК, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
69. За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
72. У ч. 3 ст. 228 ЦК передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Щодо відповідності приписів ч. 3 ст. 228 ЦК критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції
74. Вирішуючи питання щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК, ч. 1 ст. 208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів
77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення».
« 89. Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа «Kurban v. Turkey» (рішення від 24.11.2020, заява № 75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (ст.1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
90. ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей ст. 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором.
91. Враховуючи викладені вище висновки ЄСПЛ щодо конфіскації без вироку суду Об`єднана палата вважає, що у справі, яка переглядається, при застосуванні конфіскаційної санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК, не було дотримано принципу пропорційності як щодо винного учасника правочину, так і щодо того учасника, який діяв добросовісно, виходячи з такого.
А. Щодо винної особи
92. У наведених вище справах ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч. 3 ст. 228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
94. Отже, для застосування приписів ч. 3 ст. 228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. 
95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч. 3 ст. 228 ЦК.
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
97. У справі «Kurban v. Turkey» (рішення від 24.11.2020, заява № 75414/10) ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули). Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
98. Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
99. ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
100. Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч. 3 ст. 228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
101. Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч. 3 ст. 228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави».
« 103. Отже, колегія суддів у справі № 911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи).
104. Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, ч. 3 ст. 228 ЦК так і не була виключена з ЦК, хоча її аналог у ГК (ст. 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним.
105. Враховуючи викладене, Об`єднана палата уточнює висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч. 3 ст. 228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). 
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Б. Щодо добросовісної сторони правочину
106. ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна (у нашому випадку - добросовсної сторони правочину, СКП «Харківзеленбуд»).
107. На перший погляд, приписи ч. 3 ст. 228 ЦК свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника. 
108. Втім, Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч. 3 ст. 228 ЦК, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
109. По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
110. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
111. Як у справі, що переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі - з ПП «ЛСВ "Моноліт» на корить СКП «Харківзеленбуд»).
112. СКП «Харківзеленбуд» неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч. 3 ст. 228 ЦК всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони.
113. Більше того, прокурор стверджує про те, що завдяки порушенням законодавства про захист конкуренції постраждали інтереси держави. Враховуючи, що закупівлю товарів проводило комунальне підприємство за гроші територіальної громади, а не держави, то при спотворенні результатів торгів постраждалою є територіальна громада міста Харкова. Між тим, прокурор у позові просив стягнути кошти в дохід держави (до державного бюджету), а не бюджету міста Харкова (тобто територіальної громади, яка на думку прокурора постраждала від спотворення результату закупівель за комунальні кошти), що суперечить здоровому глузду і у сукупності з негативними майновими наслідками для комунального підприємства є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова».
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
З урахуваннямм положень частини четвертої статті 236 ГПК України суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
Як убачається із змісту оскаржуваних судових рішень, прокурор у цій справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Як на доказ покликався виключно на рішення Антимонопольного комітету України. Лише сам встановлений рішенням АМК факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства. Для визнання недійсним правочину на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Щодо строку позовної давності суд зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, ст. 257 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Посилання відповідача-1 на те, що позивач та Василівська окружна прокуратура Запорізької області повинні були знати про порушення законодавства у сфері публічних закупівель у спірній процедурі, починаючи з 26.10.2018, тобто з дати початку розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки початок розгляду справи не може вважатись встановленням факту таких порушень. Видання розпорядження про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції за своєю правовою природою не є актом, що встановлює факт порушення закону про захист економічної конкуренції, а лише фіксує процесуальне становище сторін у справі та має інформаційний характер і не може порушувати прав, оскільки застосування будь-яких санкцій (заходів відповідальності), встановлених статтями 51, 54 Закону України «Про захист економічної конкуренції», таке розпорядження не передбачає. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17572/20. 
Про факт вчинення ТОВ «НВФ Пром-Пак» антиконкурентних узгоджених дій у вигляді спотворення результатів тендера, проведеного ВП «Запорізька АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», стало відомо з рішення тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України від 15.07.2021 № 76-р/тк у справі № 02/2018/54/41-20. Як наслідок, про порушення договором інтересів держави та суспільства з умислу ТОВ «Нвф Пром-Пак» та про особу, яка його вчинила, позивач і прокурор могли довідатися лише 15.07.2021, а отже, з цього дня розпочався перебіг строку позовної давності. З позовом прокурор звернувся до суду 28.12.2023 (дата надсилання позовної заяви до суду), трирічний строк позовної давності до 15.07.2024. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності не пропущений. 
Крім того, Верховним Судом у постанові об`єднаної палати касаційного господарського суду від 20.11.2019 у справі № 911/1110/18 зроблено висновок про те, що до відносин про визнання недійсним договору не може бути застсоовано положення ч. 1 ст. 250 ГК україни щодо річного строку застосування адміністративно-госпождасрьких санкцій, оскільки правові наслідки вчинення правочину, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, не є адміністративно-господарськими санкціями, які згідно з ч. 1 ст. 238 ГК україни застосовуються за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.
Отже, суд не вбачає підстав для відмови у позові внаслідок пропуску строку позовної давності відсутні. 
Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 4 статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтями 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З урахуванням наведеного вище, підстави для визнання оспорюваного правочину недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України та для застосування наслідків недійсного правочину відсутні, і як наслідок, суд не вбачає підстав для задоволення позову. 
Положення статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на засаді обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.
За змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.
Звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, висновки наведені Великою палатою Верховного суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21.
При зверненні до суду Запорізькою обласною прокуратурою з позовом до ДП НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «ЗАЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» та ТОВ «НВФ Пром-Пак» сплачено судовий збір у розмірі 5368,00 грн платіжною інструкцією № 3111 від 18.12.2023.
З урахуванням статті 129 ГПК України, судовий покладається на прокуратуру. 
Керуючись ст.ст. 86, 123, 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

вирішив
У позові відмовити повністю.
Судовий збір покласти на прокуратуру. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 03 лютого 2026 року.

Суддя І. С. Горохов